TYHJÄT TÄHDET
Hanna Teriö

I don’t feel anything

Ensimmäiset tähdet olivat suuria, ja ne elivät vain lyhyen aikaa. Kun tähdet räjähtivät, niiden sisältämä aine levittäytyi pölynä ympäröivään avaruuteen. Aurinkokunta on syntynyt kaasusta ja tällaisesta kuolleista tähdistä peräisin olevasta pölystä. -- Tähden elinikä riippuu tähden koosta: suurempi tähti kuluttaa vedyn loppuun nopeammin kuin pienempi. Tähdessä tapahtuvan fuusioreaktion voimakkuus määrää tähden pintalämpötilan, josta taas tähden kirkkaus ja väri johtuvat.
		Lehto et al. - Fysiikka 1, Fysiikka luonnontieteenä

Ja jonain päivänä hän lakkaa odottamasta 				  3
Petunioita ja narsisseja							17
Auringossa on erityinen paikka minulle					23
Mallikansalainen									28
Heistä kuullaan vielä								34
Aamiainen kultapölyllä							42
Passiivis-aggressiivinen reaktio elämän mitättömyyteen		46
Ruosteinen maailmanpyörä ydintuhon jälkeisessä maailmassa	51
Soudetaan vaan									57
Omena, puu									63
Valon pimeä puoli								90
Pinnan alla										93
Yksinoikeudella suoraan vuorilta						99
Ah hah hah									       115
Näinä tähtikirkkaina öinä						       125

Ja jonain päivänä hän lakkaa odottamasta

Lori makaa sängyssä. Hän katsoo eleettömästi televisiota, jossa pauhaavat vuorotellen jumppaohjaajat ja maailman suurimpia kiviä esittelevät vanhat miehet, joilla ei ole lainkaan kaljamahoja, mutta hiukset vähän harvahkot. Kolmannella kanavalla tosi-tv-julkkis raivoaa toiselle ja neljännellä raiskatuksi tullut nainen purkaa tuntojaan. Lori huokaa raskaasti ja sulkee töllöttimen. Hän vilkaisee puhelintaan: 13 puhelua, 23 tekstiviestiä. Hän avaa viestiosion. Yhteensä 12 viestiä on Morenilta, loput ovat joko toimittajilta, tuntemattomista numeroista tai puolitutuilta. Sitten on viesti äidiltä: “Kulta, onko kaikki hyvin? Luimme uutiset aamulla. Ethän ole hölmöillyt mitään? Terveisiä isältä.” Lori huokaa uudelleen. Hän kierähtää sängyllä ja näkee itsensä seinällä olevasta isosta peilistä. Edellisillan meikit ovat levinneet pitkin poskia, hiuksissa on kuivunutta oksennusta. Lori haukottelee ja yrittää venyttäytyä pystyyn, muttei pysty nousemaan, olo on sen verran hutera. Hän ottaa puhelimen käteensä ja soittaa Morenille.
	“Mitä vittua sä oikein touhuat siellä?!” Moren vastaa. “Etkö sä nyt vittu tajua, mitä toi sun sekoilusi saa aikaan?! Sun äiti soitti mulle aamulla, tajuatko! Sun äitisi!”
	“Moren… Mä en voi hyvin.”
	“No vittu, kannattiko vetää sitä vitun kokaiinia niissä pippaloissa! Etkö sä yhtään tajua, että nykyään kaikesta tulee raporttia nettiin välittömästi!”
	Lori tuijottaa televisiossa iloisesti aniliininpunaisessa jakussaan kokkaavaa keski-ikäistä naista, joka näyttää epäilyttävän paljon psykoosipotilaalta. 
	“Lori. Mä tiedän, että sä olet siellä.”
	“Niin…”
	“Voisitko sä nyt vähän edes yrittää?”
	“Joo, mutta…”
	“Mitä sä oikeasti touhuat? Tulisit kotiin sieltä.”
	“En mä voi tulla kotiin vielä, kiertue on ihan kesken, tiedäthän sä sen.”
	“Ei, kun mä vaadin, että sä keskeytät sen kiertueen ja tulet heti kotiin. Sä et voi jatkaa noin.”
	“Moren… Kunpa se olisikin niin helppoa.”
	“Lori, se on helppoa. Teet vain sen valinnan.” Morenin äänessä on turhautunut sävy, josta kuulee, että hän itsekin tiedostaa kylmän totuuden: Lori on kiertueella hankkimassa heille molemmille elannon. Moren ei vain arvannut, mihin lähti, kun hän bongasi siihen aikaan aloittelevan, sittemmin yhdeksi aikamme menestyneimmistä countrylaulajattarista nousseen kauniin vaaleatukkaisen tytöntyllerön paikkakuntansa kuumimmassa kuppilassa neljä vuotta sitten. Lori oli lavalla kitaransa kanssa ja lauloi niin heleällä äänellä, että innokkainkin puheensorina hyytyi ihmisten jäädessä kuuntelemaan ja katselemaan hänen intensiivistä läsnäoloaan ja synkän rehellisiä sanoituksiaan. Lori oli jo silloin vereslihalla, ehkä enemmän kuin koskaan. Hän on kertonut sittemmin lukuisissa haastatteluissa, kuinka hänen laulunsa pohjautuvat hänen vaikeaan menneisyyteensä, jossa arkipäivää oli perheväkivalta ja yleinen pahoinvointi hobelilaisessa pikkukaupungissa, jossa puolet väestöstä nai serkkunsa ja loput tappoivat itsensä. 
	Lorissa oli pimeää hehkua, joka tuntui vetävän kaikkia puoleensa. Hän ei ollut sillä tavalla persoonallisen näköinen, pikemminkin hän oli kuin kuka tahansa lähitalon tyttö, mutta jokin hänen olemuksessaan oli silti hyvin poikkeuksellista ja sai jokaisen kilometrin säteellä kiinnostumaan hänestä. Ehkä juuri sen takia Morenkin, silloin vakaassa - ja perin tylsäksi käyneessä - suhteessa elänyt kolmekymppinen mies innostui nuoresta tähdestä sen verran, että ei sanonut ei, kun tyttö keikan päätteeksi tuli juttelemaan hänelle ja lopuksi pyysi hänet kanssaan jatkoille motelliin, jossa he riisuivat toisensa ja harrastivat yllättävänkin intiimiä seksiä. Aamulla, kun Moren kaivoi moraalisen krapulansa hippusia 160 senttimetriä leveästä sängystä, oli Lori jo lähtenyt. Moren joutui näkemään valtavasti vaivaa ja lisäksi kehittelemään erittäin typeriä meriselityksiä avovaimolleen, jotta pääsi näkemään Lorin uudelleen. Se kävi kaksi kuukautta ensitapaamisen jälkeen, kun Lori jälleen esiintyi hänen kaupungissaan. Tällä kertaa tyttö oli paljon itsevarmempi, hän oli keikkaillut useita viikkoja, jotka olivat vierähtäneet nopeasti. Se näkyi hänen esiintymisessään itsevarmuutena, muttei hänen herkkyytensä ollut siltikään hävinnyt mihinkään. Hänen hehkunsa oli muuttunut vielä laajemmaksi, nyt hänen ympärillään tuntui leijuvan usvainen aura, joka tuoksui savulta, tervalta ja palaneelta kynttilältä, mutta johon oli lisätty myös kieloa, aitoa härästä uutettua myskiä sekä vaniljaa. Tyttö vaikutti jopa vaaralliselta.
	Kun Moren keikan jälkeen meni juttelemaan Lorille, tämä ei tunnistanut häntä. Sen sijaan tyttö esittäytyi reippaasti ja alkoi jutella hänen kanssaan leppoisia ja täysin turhanpäiväisiä asioita. Lopulta Moren ei enää malttanut olla kysymättä, muistiko Lori yhtään häntä. Tyttö tuntui menevän kuoreensa ja yhtäkkiä hän olikin jo toisella puolella kuppilaa, kunnes katosi näkyvistä.
	Tällaisia tapaamisia sattui kohdalle useita, kunnes lopulta Moren sai Lorin puhelinnumeron. Jälkeenpäin katsottuna se oli uskalias teko Lorilta, joka oli juuri saanut levytyssopimuksen ja näkyvyyttä kansallisella tasolla hänen livekuntonsa maineen kiirittyä myös ankarampien rokkipoliisien korviin. Hänestä oli myös tehty juttu arvostetun musiikkilehden nousevat tähdet -numeroon, ja kaikin puolin oli vain ajan kysymys, että hän löisi kunnolla läpi.
	Moren ja Lori tutustuivat pikkuhiljaa paremmin ja paremmin, kunnes eräänä päivänä he huomasivat, että olivat nukkuneet neljä yötä vierekkäin. Silloin Moren teki päätöksen, että hänen tulisi jättää avovaimonsa, jonka sydän tulisi mitä ilmeisimmin särkymään ja rankasti. Niin kävikin, ja Moren sai pitkään kuulla olevansa sydämetön paska, mitä hän tietysti olikin. Hän oli mennyt täysin tuon karismaattisen, hiukan salaperäisen tytön pauloihin, ja hänen kaverinsakin alkoivat pitää Morenia hiukan kajahtaneena - jättää nyt hyvä, keskiluokkainen elämä jonkun taiteilijatyttösen tähden! Ei se tullut heidän kaupungissaan kuuloonkaan, mutta onneksi Moren saattoi todeta hasta la vista ja painua Lorin kanssa tien päälle. 
	Vuoden ajan he hömpöttelivät keskenään. Moren teki it-alan töitään reissuilta käsin. Lorin ensimmäinen albumi valmistui ja se onnistui nousemaan kansallisen levylistan kolmossijalle, mikä ei niillä kuluttajamarkkinoilla todellakaan ollut pettymys - pikemminkin se oli uskomaton lottovoitto kenelle tahansa aina pitkän linjan muusikoista markkinointiosastojen tuotteistamiin hempukoihin ja itkua vääntäviin nörttimiehiin saakka. Lorin kappaleet tuntuivat puhuttavan ketä tahansa, ja lisäksi hänen rehellisen avoimet haastattelunsa vetosivat kuulijoihin. Hänelle tulvi palautetta väkivaltaisista suhteista toipuvilta naisilta ja miehiltä, jotka lupasivat kohdella häntä paremmin kuin kukaan inhottava mies aiemmin. Lorin ura lähti todelliseen nousukiitoon ja hän alkoi saada kutsuja milloin millekin kekkereille. Lopulta hän voitti vuoden tulokas -palkinnon arvostetussa musiikkialan palkintogaalassa ja palkintopuheessaan kiitti Morenia, elämänsä valoa, sekä perhettään, joka “oli aina ollut häntä varten, myös silloin kun myrskyt löivät yli ja yrittivät kaataa laivan”. Gaalan jatkoilla Lori veti skumppaöverit ja oli sammua takahuoneeseen, kunnes Moren kaivoi hänet matkaansa ja vei heidän uuteen kotiinsa, hyvätasoiseen kerrostalokolmioon suuren kaupungin keskustassa. Lorin violetit korkokengät hölskyivät hänen jaloissaan ja hän puhui jotain epämääräistä oopperalaulajan urasta. Moren peitteli tyttöystävänsä heidän sponsorilta lahjaksi saatuun sänkyynsä. Lori nukkui kaksitoista tuntia, kunnes pomppasi ylös sängystä, juoksi tunnin lenkin ja painui antamaan haastatteluja, joissa muisti kehua Morenia ja kaikkia ihania ihmisiä elämässään, joita ei oikeasti ollut Morenin lisäksi kuin kaksi: hänen äitinsä ja isänsä. 
	“Moren, mä… Mä luulin, että… ne tajuais.”
	“Tajuaisivat mitä?”
	“Että ei tarvitse kuvata kaikkea…”
	“Lori, sä et ymmärrä. Sä et helvetti soikoon vieläkään tajua. Sä olet niiden riistaa, ymmärrätkö? Sä et voi kekkuloida tuolla kokkelipäissäsi ja kuvitella, että olet joku ihan tavallinen kaduntallaaja, koska sä et ole!” Morenin ja Lorin kodinhoitaja vilkaisi puhelimessa huutavaa Morenia kysyvästi, mutta tämä vaiensi hänet katseellaan.
	“Mutta mä haluaisin olla!” Lorin ääni sortui ja hän kuulosti yhtäkkiä hyvin, hyvin pieneltä.
	“Voi pieni…” Moren sanoi. “Tämä ei voi jatkua näin. Sun täytyy tulla pois sieltä.”
	“Mä haluan kotiin”, Lori totesi hetken hiljaisuuden jälkeen. “Mutta en mä voi tulla. Mun täytyy nyt mennä.” Klik.
	Lori purskahti lohduttomaan itkuun ja heitti puhelimen kohti televisiota. Hillittömän kokoinen laajakuvanäyttö ei ollut moksiskaan, vaan tekstiviestichatin ylipirteä juontaja jatkoi muka hulvattoman hauskaa juttuaan. Lori puristi kätensä nyrkkiin ja puri rystysiään. Hän yritti huutaa, mutta huutoa ei tullut. Hän pyöri sänkyä ympäri kuin toukka salaatinlehden päällä. Sitten hän painoi päänsä tyynyyn ja yritti lakata hengittämästä, mutta ei tietenkään pystynyt tappamaan itseään makaamalla kasvot kohti tyynyä. Lopulta hän punnersi itsensä istumaan, kaivoi tupakat sängyn vieressä olevan meikkipöydän laatikosta ja avasi baarikaapin oven. Kaapista löytyi pullo samppanjaa. Lori poksautti pullon auki, korkki lensi sekin suoraan kohti chatjuontajaa, ja tällä kertaa television nestekidenäyttö tuntui jopa ottaneen hiukan osumaa. Lori antoi elämän eliksiirin valua suorinta tietä alas kurkkuunsa ja veti alkoholia suoraan pullon suusta. Välissä hän otti savut tupakastaan ja eteni hitaasti kohti kylpyhuonetta, jossa hän ensin oksensi pönttöön ja sen jälkeen kaatui kylpyammeeseen makaamaan.
	Häntä alkoi yhtäkkiä hihityttää. Siinä hän nyt oli, Lori Larepu, 25-vuotias countrymusiikin huippumenestyjä, ranskalaisen hotellihuoneen kylpyammeessa eilisissä meikeissään naama turvonneena ja pieni kuivunut verinokare nenänsä alla. Kuinka täydellisen merkityksellinen ihminen hän olikaan, oikea erittäin tärkeä henkilö! Samppanja helmeili hänen nielussaan ja etsiytyi tanssimaan vatsahappojen kanssa valssia, jota hänen tuottajansa veljen vaimo voisi pitää arvossaan. Lori tunsi olonsa niin äärimmäisen tyhjäksi. Ei vihaiseksi, ei surulliseksi, ainoastaan tyhjäksi. Hänen suuret unelmansa hienosta laulajattaren urasta olivat kaikki tulleet tosiksi - hän oli saanut ihmiset nauramaan ja itkemään ja puhutellut miljoonia ihmisiä ympäri maailman. Siltikin hän oli päätynyt tähän kylpyammeeseen, tähän kyynelten oksennuksenhajuiseen mereen, jossa hänen lisäkseen uivat ainoastaan hänen ajatuksensa ja tunteensa. Koko pyhä kolminaisuus oli rapistuneena siinä hänen muodossaan.
	Kun hän tajusi rakastavansa Morenia, he olivat olleet yhdessä jo vajaat kaksi vuotta. Hän oli juuri päättänyt ensimmäisen maailmankiertueensa, jonka aikana hän oli kirjoittanut materiaalia tulevalle levylleen. Moren oli ollut kotona, kun hän oli laulattanut brasilialaisia nuoria naisia ja miehiä, istunut Big Penin juurella peläten korkeita paikkoja ja katsellut auringonlaskua Australiassa. Moren oli pitänyt huolen heidän kodistaan, maksanut kaikki laskut - joskin hänen tililtään - ja lisäksi käynyt joka ikinen sunnuntai hänen vanhempiensa luona, kun hän ei ollut välimatkan takia itse kyennyt siihen. Lori tuli kotiin kiertueelta lopen uupuneena ja jet lagin kourissa. Moren oli lentokentällä vastassa ja vei hänet kotiin onnesta soikeana, aivan kuin tämä ei olisi koskaan aiemmin nähnyt mitään niin upeaa olentoa edessään. Lori oli vahvoissa kuvausmeikeissä ja lopulta, heidän päästyään kotiin, hän nukkui kokonaista kaksi päivää makuuhuoneessa, johon oli rakennettu äänieristeet ja jonka seinistä soi luontoääniä, sillä ne rauhoittivat pikkukaupungissa luonnon keskellä kasvaneen Lorin uneen. Moren purki hänen matkalaukkunsa, teki hänelle aamupalaa, jota hän ei kyennyt syömään ja lopulta piilotti lehdet, joissa oli kirjoitettu ikävään sävyyn hänestä. Eräänä aamuna, kun Lori oli antanut autonkuljettajan odottaa häntä liian pitkät neljäkymmentäviisi minuuttia, hän tajusi, että rakastaa tuota hölmöä miestä, joka hakisi hänelle vaikka kuun taivaalta. Sinä aamuna he rakastelivat äänekkäästi futuristisesti sisustetun keittiönsä pöydällä, eikä Lori olisi voinut olla onnellisempi.
	Kakkosalbumista tulikin siirappinen kuvaus rakkaudesta ja kaihosta, jota Lori tunsi reissun päällä miestään kohtaan. Alun perin hän kirjoitti reissutekstinsä käsittelemään kaiken lopullisuutta ja unenomaisuutta. Unenomaisuutta hän tunsi tilanteissa, jotka olivat hänelle täysin uusia, kuten nimikirjoitussessiossa ruotsalaisessa ostoskeskuksessa, jossa tuhannet teinit ja varttuneemmatkin ihmiset halusivat nähdä ja saada edes pienen palan hänestä. Se oli hänen pakokeinonsa, että hän alkoi katsoa itseään ulkoa päin. Hän kuvitteli joskus olevansa ihan oikea prinsessa, ja kuin kuninkaallista häntä paikoin kohdeltiinkin. Hänen esikoisalbuminsa oli myynyt tuplaplatinaa kahdessatoista maassa, eikä mikään voinut kriitikoiden mukaan estää häntä saavuttamasta pysyvää suosiota. Lori ei voinut käsittää elämässään tapahtuvia seikkoja, joten kirjoitti niistä kieroutuneita välähdyksiä sanoituksiinsa. Mutta kotiin päästyään ja rakkautensa myönnettyään hän lopulta vaihtoi levynsä teeman kaikessa hiljaisuudessa ja muutti lopullisuuden käsittelemään rakkautta ja ihmissuhteita valoisasta kulmasta. 
	Levy myi tietenkin kuin häkä, ja kriitikot ylistivät hänen aikuistumistaan, sillä levyltä kuului varman ja vahvan naisen omaehtoinen ääni. Moren luki hänelle ylistäviä arvioita, kun he söivät sushia aamiaiseksi ja pohtivat, millaiseen lukaaliin he haluaisivat muuttaa huimilla rojaltituloilla, joita Lori oli levystään saamassa. Hän himoitsi prinsessahuonetta, Moren mietti kokonaisen kotistudion rakentamista. Lisäksi Moren halusi kaukoputken katolle, jotta hän voisi katsella tähtiä ja nähdä niissä Lorin, kun tämä oli kiertueella toisella puolella maailmaa. He sopivat katsovansa aina iltaisin viimeisenä tekonaan tähtiin, jotta niiden tuikkiessa he voisivat vastaanottaa rakkautta ja kaikkea hyvää ja kaunista.
	Lori lähti kiertueelle heidän kotimaassaan. Hän kiersi neljän kiertuebussin kanssa, joista yhdessä hän kulki managerinsa, meikkaajansa ja henkisen parantajansa kanssa, toisessa meni tekniikka ja kolmannessa ja neljännessä kiertuehenkilökunta, jota oli kertynyt kokonaiset 94 henkilöä teknikoista assistenttien assistentteihin asti. Kiertueella hän antoi syväluotaavia haastatteluja ja hymyili jälleen uusissa fanikuvissa, joissa hän näytti seesteiseltä ja onnelliselta. Samaan aikaan häntä rassasi kuitenkin myös koti-ikävä, ja niinä iltoina, kun puhelimessa ei ollut tarpeeksi kenttää Morenille soittamiseen, hän halusi lähteä tutkimaan paikallisia baareja ja onnistuikin saamaan kiertuehenkilökuntaa onnistuneesti mukaansa ilta toisensa jälkeen. Hän halusi testata erilaisia drinkkejä, ja kun hänen managerinsa, keski-ikäinen liikemies Pole, alkoi jäkättää hänelle viikon bailaamisesta, hän oppi odottamaan köörinsä kanssa siihen asti, että Pole nukahti. Sen jälkeen hän hiipi ulos bussistaan, jonka ulkopuolella cateringista vastaava Meria sekä muutama assistentti jo odottivatkin kahden lopen kyllästyneen henkivartijan kanssa. He painuivat suorinta tietä baareihin, strippiklubeille, kasinoihin ja joskus jopa kuokkivat jonkun onnekkaan kotibileisiin. Jossain vaiheessa drinkit lakkasivat kiinnostamasta Loria, koska ne eivät enää onnistuneet tuottamaan hänelle ihanan juovuttavaa olotilaa, vaan ainoastaan tylsän keskivahvan pöhnän. Hän siirtyi jonkun satunnaisten bailutovereiden suosituksesta polttamaan marihuanaa. Se avasi hänelle kokonaan uuden, täysin rennon maailman, jossa hän saattoi hetkeksi unohtaa koti-ikävänsä ja tarpeensa analysoida asioita siitä näkökulmasta, kuka häntä puukottaisi seuraavana selkään. Kaiken lisäksi pilvestä ei tullut krapulaa ja luovuuskin sujui. Loppujen lopuksi Lori määräsi Polen nukkumaan toiseen bussiin ja pyysi omaan bussiinsa parhaat bilekaverinsa. Jokaisen keikan jälkeen bussissa paloivatkin rauhanpiiput ja itse taiteillut sätkät ja Lori tuntui totisesti löytäneen paikkansa. Hän nauroi vapautuneesti ihmisten jutuille, kaikki muutkin olivat iloisia ja rentoutuneita ja toisinaan hän kävi äärimmäisen syvällisiä keskusteluja milloin kenenkin kanssa. Viinaa ei bussissa enää suvaittu, vaan Lori halusi testailla erilaisia kasvilaatuja ja saikin aina haluamansa, sillä joka kaupungissa joku tunsi jonkun, joka tunsi jonkun, jolta sai “ihan vitun hyvää ruohoa”. 
	Erään keikan jälkeen bussiin eksyi eräs Hogels, joka antoi Lorille sokerin näköistä pulveria. “Maistuuko? Tää pärisee aika hyvin.” Lori oli onnistuneen keikan jäljiltä riehakkaassa olotilassa ja mietti, että miksipä ei. Hogels halusi hänet kanssaan syrjemmälle ja pian he vetivätkin viivat nokkiinsa ja jotenkin ajautuivat harrastamaan mekaanisen tuntuista seksiä bussin takaosan vessaan. Aine potki päähän kuin tuhat volttia ja Lori tunsi sydämensä hakkaavan niin kovaa, että se pian irtoaisi hänen rinnastaan ja tanssisi hänen edessään kuin 21 valkoista hevosta matkallaan Robin Hoodin kanssa Sherwoodin metsiin. Lori tanssi aamuyhdeksään ja lopulta hakkasi tyynyllä kaikkia, jotka olivat sammuneet hänen bussiinsa. Pole oli herättyään erittäin, erittäin vihainen ja lopulta raahasi Lorin tekniikkabussiin, piti kikattelevalle laulajattarelle kiukkuisen puhuttelun ja sen jälkeen hääti kaikki bailaajat pois naisen bussista ja pakotti tämän henkivartijat vahtimaan, että tyttö nukahtaisi.
	Kiertueen päätyttyä Lori oli enemmän romuna kuin ensimmäisen maailmankiertueen jälkeen. Hän tärisi ja vapisi ensimmäiset viisi päivää kotiin päästyään aina, kun ei käynyt pissalla, ja Moren uskoi hänen saaneen jonkun pahaisen vatsataudin jostain päin valtiota. Lori huomasi itsekin alavatsakipunsa ja hakeutui viikon kuluttua vaivihkaa lääkäriin saadakseen kuulla saaneensa klamydiatartunnan. Hän järkyttyi niin pahasti, että tunnusti heti Morenille pettäneensä tätä kiertueella. Miehen sydän pirstaloitui pieniksi palasiksi, mutta silti hän antoi Lorille anteeksi. Lori lupasi, ettei enää koskaan pettäisi Morenia. Sovinnon eleeksi hän antoi Morenin valita heille hienon merenrantatalon, joka hänen makuunsa oli liian kliseinen, mutta Morenin mielestä fantastisen upea. Kahden miljoonan rahayksikön taloon he muuttivat intoa puhkuen. Pettämisen varjo väistyi lopulta ajan myötä heidän yltään taaemmas. Mutta Morenin sydämeen se jätti pysyvän arven, eikä tämä enää osannut katsoa kuvia Lorista erinäisissä lehdissä ilman taustalla kummittelevaa ajatusta siitä, että nainen olisi kuvan ottamisen jälkeen antanut suihinoton kuvaajamiehelle - tai miksei -naisellekin - jossain hienostelevassa vessassa ensi-iltaelokuvanäytöksen väliajalla. Hän kuitenkin yritti ymmärtää, että Lorilla oli nyt vähän hektinen elämänvaihe. Samalla hän sulki onnistuneesti silmänsä Lorin orastavalta päihdeongelmalta.
	Ei Lori kotona niinkään bilettänyt eikä myöskään käyttänyt huumeita, mutta jollain tapaa hänen olemuksestaan oli tullut tyhjempi ja haaleampi kuin aiemmin. Häntä verhosi edelleen mystisyyden kangaskaistale, mutta samaan aikaan hänen silmiensä intensiivinen katse alkoi menettää vahvuuttaan ja Lori alkoi entistä useammin olla poissaoleva ja pelokas. Nainen kirjoitti kolmoslevynsä materiaalia pimennetyssä makuuhuoneessa metallimusiikin pauhatessa seinään syvennetyistä kaiuttimista. Toisinaan hän huusi ja kiljui, ja kun Moren juoksi katsomaan, mikä hänelle tuli, hän vain nauroi ja sanoi, että testasi omia tunnetilojaan. Jossain vaiheessa Moren oppi lähtemään lenkille tai elokuviin, kun Lori linnoittautui makuuhuoneeseen vain kannettavan tietokoneen valo seuranaan. 
	Kolmas albumi, aiheinaan ulkopuolisuuden tunnelmat ja rakkaushuolet, ei tyydyttänyt suuren yleisön nälkää nuorta superjulkkista kohtaan. Lori oli oppinut käyttämään symbolisempaa kuvastoa sanoituksissaan, kun fanit taas janosivat yhä uusia suoraviivaisia kommentointeja Lorin henkilökohtaisesta elämästä. Kriitikot ylistivät levyn Lorin uran parhaimmaksi ja monipuolisimmaksi kokonaisuudeksi, ja syvällisyydestä häntä kiiteltiin edelleen. Lori päätti muuttaa imagoaan pois lämpimän avoimesta pikkukaupungin tytöstä kohti tummien vesien tulkkia, joka ei liikoja avautunut elämästään. Morenille soiteltiin enemmän kuin ennen ja kyseltiin kommentteja erouutiseen tai muihin suhdekriiseihin. Moren jaksoi ensimmäiset kaksi kuukautta tolkuttaa mokomille haaskalinnuille, että rakkaushuolia käsittelevät kappaleet eivät millään tavalla liittyneet hänen ja Lorin suhteeseen, mutta silti lehdissä alkoi esiintyä paikoin julmiakin shokkiotsikoita: Countrytähti hurjana - bileet aamunkoittoon, missä mies?, Lori Larepu jätti miehensä managerinsa vuoksi!, Onko Lori raskaana? Lorin taustajoukot olivat toki tottuneet nihkeisiin juoru-uutisiin, mutta aiemmin keltaisen lehdistön raportit olivat pohjimmiltaan kohdelleet Loria ystävällisesti. Nyt hän sai täyslaidallisen tuoretta sontaa niskaansa, ja oli kuin lehdet olisivat kilpailleet siitä, kuka keksii pahimman ja ilkeimmän otsikon Lorin ja Morenin elämästä.
	Julkisuuden riepottelu alkoi näkyä. Eräs vaatesponsori vetäytyi, koska kuvat vesipiippua polttelevasta laulajattaresta levisivät julkisuuteen. Lori ja Moren kävivät pitkän keskustelun huumeidenkäytöstä ja lopulta Moren halusi testata kaikkia aineita, joita Lori paljasti kokeilleensa tai käyttäneensä. Moren totesi hyvin pian, etteivät huumeet olleet häntä varten, ja siitä asti mies vihasi huumeita aiemman välinpitämättömyyden sijasta. Hän osti kaikki tietämänsä huonosti päättyvät huumeaiheiset kirjat ja ripotteli niitä näkyville paikoille heidän luksuslukaaliinsa. Lori jaksoi aluksi olla kiinnostunut, kunnes lopulta alkoi turhautua Morenin jatkuvaan tuomitsemiseen. Hän lähti maailmankiertueelle vihaisena miehelleen siitä, että tämä ei ymmärtänyt kiertämisen raskautta eikä hankaluutta. Kiertueella he saivat puhelimitse sovittua riitansa ja sopivat, että hän ei enää koske mihinkään aineisiin, vaan alkaa kiertueen jälkeen meditoida ja joogata ja keskittyä julkisen imagonsa parantamiseen uransa jatkuvuuden turvaamiseksi.
	Koko kiertueen Lori on kuitenkin vetänyt mitä mielikuvituksellisempia cocktaileja, joita hänen eteensä on kannettu paikoin kaksin käsin. Hän on oppinut vetämään kokaiinia nenään niin, ettei se ala vuotaa verta ja polttamaan heroiinia niin, että olotila on sen jälkeen paras mahdollinen. Hän on hyvin nopeasti päätynyt harmittomasta nuotiolauluhenkisestä pilvenpolttelusta koviin huumeisiin, joilla hän turruttaa koko ajan tyhjemmäksi käyvää mieltään. Porttiteoriastakaan ei voida hänen kohdallaan puhua, sillä häntä ei ajanut päihteiden pariin niinkään kokeilunhalu, vaan yksinkertaisesti se, että huumehetkinä hänestä tuntuu, että elämällä on sittenkin vielä jotain tarjottavaa. Haastattelut hän on vetänyt aivan vasemmalla kädellä, välillä suoraan jatkoilta paikalle saapuen ja toisinaan jopa kaksi tuntia toimittajaraasua hotellin aulassa odotuttaen. On myös ollut päiviä, jolloin hän ei ole lainkaan päässyt ylös sängystä antaakseen haastatteluja tai tavatakseen fanejaan. Jopa lavalle pääseminen on välillä ollut työn ja tuskan takana, ja Pole ja hänen henkiparantajansa, jolle hän ehti antaa potkutkin jo kerran, ovat saaneet todella nähdä vaivaa, jotta hän on pystynyt nousemaan lavalle Saksassa muistaen itsekin, missä on. Laulaminen on ollut vaivalloista ja hankalaa, mutta yleisö on rakastanut häntä kuitenkin sen verran, että kukaan ei ole poistunut keikalta kesken kaiken. Espanjassa hänelle tosin buuattiin, koska hän onnistui hehkuttamaan portugalilaista yleisöä. Huumeiden vaikutuksen alaisena hän on kuitenkin saanut esiintymisiinsä uudenlaista energiaa - äärimmäisen synkkää, raadollista ja pimeää energiaa, jota harva pystyy ymmärtämään, mutta jota yleisö silti tuntuu janoavan. Lapset ja teinit ovat ajat sitten kaikonneet hänen kuuntelijakunnastaan tervehenkisempien ja tuoreempien artistien matkaan, mutta nyt hänen keikkansa vetävät salit täyteen yksinäisiä, syrjäytyneitä, jenginuoria ja sydämensä särkeneitä. Yliopisto-opiskelijat hehkuttavat hänen rankkaa kehityskaartaan koko perheen suosikista vaihtoehtoryhmien prinsessaksi ja oman omituisen lisänsä hänen mytologiaansa tuovat huumemyönteiset nuoret, jotka silmät riemusta laajenneina bongailevat kuvia hänestä milloin marisätkä huulillaan, milloin kokaiiniviiva edessään. Hänen kaupallinen suosionsa on romahtanut ja joissain maissa hänen täytyy vaihtaa esiintymispaikkaa stadionilta keskisuurille klubeille huonon lipunmyynnin johdosta. Nuoria varoitellaan hänen huumemyönteisyydestään ja uskonnolliset liikkeet vaativat hänen hakeutumistaan Jumalan pariin pelastuakseen väistämättömältä tuholta, joka jo kuolinkellot kädessään kolkuttelee hänen ovensa takana.
	Mutta siinä hän vain makaa, kylpyammeessa eikä tunne mitään. Hän olisi halunnut kylpyhuoneeseen luonnonvaloa, mutta sen sijaan loisteputket hohtavat kelmeänkeltaista valoa, jonka loistossa Lori tuntee olevansa vielä huonovointisempi kuin onkaan, mikä on sekin saavutus. Hän tuijottaa kattokaakeleita ja miettii, miten päästä ylös ammeen pohjalta. Hän antoi kolme päivää sitten julkisen lausunnon, jossa pyysi anteeksi kaikkea aiheuttamaansa mielipahaa ja lupasi jättää huumeidenkäytön. Pole harkitsi vakavasti kiertueen keskeyttämistä, mutta levy-yhtiö vaati, että kiertue vedetään kunnialla loppuun. Lori tietää kyllä, että luultavasti saa lemput levy-yhtiöstä, mutta juuri nyt häntä ei kiinnosta. Hän on edellisenä iltana vetänyt nenäänsä kokaiinia niin paljon, että ensikertalainen olisi jo heittänyt veivinsä moneen otteeseen. Siinä maatessaan hän alkaa hyräillä lauluntynkää, jonka on keksinyt mielessään tämän kiertueen aikana:

Ja jos tähdet sammuvat
ne sammuvat niin
että ehkä jonain päivänä
minäkin tunnen sen 

Ja yhtäkkiä häntä alkaa naurattaa niin paljon, että naurusta ei tule loppua. Ja kun vuodet kuluvat ja hänen uransa päättyy yskien ja Morenkin vihdoin sanoo hänelle, että “mä rakastan sua, mutta en enää kestä tätä” ja katoaa kaukomaille, hänen naurunsa jää kaikumaan näihin kalpeankeltaisiin valoihin ja kaakeleihin, joissa kaikuvat ikuisuuden sävelet. Hän kuolee lopulta 42-vuotiaana tukehtuen omaan oksennukseensa pissattuaan ensin housuunsa ja sen jälkeen sammuttuaan kotinsa - pienen lähiörivitalopätkän päätyhuoneiston - pihamaalle. 

Petunioita ja narsisseja

Lähes jokaisena päivänä minä istun muovisilla tuoleilla. Niitä on olemassa yllättävän monia erilaisia. Asettelen takapuoleni kirkkaanoransseille, tummanruskeille, kangaspehmustetuille vihreille, sinisille ja punaisille tuoleille ja vedän itseäni lähemmäs huterahkoa pöytää, jolla lojuu jo tusseja ja kyniä ja paperia valmiina kaikkia niitä ihmisiä varten, jotka tänään haluavat minun raapustavan heille sisältörikkaita sanoja ja lauseita, jotka minun päässäni on osoitettu ei-kellekään, mutta heidän päässään juuri heille, rakkaudella. En lainkaan ihmettele, että tällaisessa elämäntyössä rakkauden käsite menettää merkityksensä. Kuinka uskottavaa on enää itse sanoa päivän päätteeksi omalle puoliskolleen, että “rakastan sinua”, kun on ensin koko pitkän päivän kirjoittanut satojen ihmisten lappusiin, joskus ihollekin, että rakkaudella ja läntännyt perään sydämiä? Eihän se nyt käy laisinkaan järkeen, että mieli pystyisi täysin irrottamaan tuon valheellisen rakkauden osoittamisen oikeasta, pyyteettömästä rakkaudesta! Minun täytyy kutsumukseni vuoksi osoittaa välittämistäni sellaisia ihmisiä kohtaan, joita en ole koskaan ennen tavannut ja joita en todennäköisesti tule jatkossakaan tapaamaan, mutta jotka silti uskovat tuntevansa minut ja hengittävät itku kurkussa samaa ilmaa kanssani. En ymmärrä heitä lainkaan, sillä en ole itse koskaan palvonut ketään. En voi tietää, mitä heidän päässään liikkuu, kun he näkevät minut kadulla tai lukevat kirjoittamiani sanoja, jotka pulppuilevat alitajunnastani ja kokemuksistani kirjojen sivuille, tuoksuvat musteelta ja vanhalta paperilta.
	Joku kysyi minulta joskus, miksi minä kirjoitan. Kenelle minä kirjoitan. Kysymys oli hyvin mielenkiintoinen, mutten osaa edelleenkään vastata siihen tyhjentävästi. Minun on pakko - lausuntoni latteudesta ja epäoriginelliudesta huolimatta - sanoa, että kirjoitan, koska en muuta voi. En pysty mitenkään kertomaan, mistä tarve kirjoittamiseen syntyy, mutta silti se on syvällä minussa, se on keinoni kanavoida tunteeni ja ajatukseni osaksi tätä universaalia konsensusta, jota jotkut kutsuvat elämäksi, mutta jonka itse näen vain sattumusten jatkumona. En ole koskaan ollut hyvä moraalisääntöjen enkä muidenkaan sääntöjen kanssa. Olen aina kulkenut jollain tapaa sivussa, ikään kuin nähden tarkemmin sen, miltä muut sulkevat toistuvasti silmänsä. Näen kadunkulmassa kerjäävän miehen katseesta, että hän on jättänyt taakseen rakastavan vaimon ja kaksi pellavapäistä lasta, koska viina on vienyt häntä, enkä valitettavasti voi heltyä, vaan kävelen viereiseen ostoskeskukseen ja käytän holtittoman määrän rahaa levyihin ja kenkiin, vaikka molempia minulla, keräilijällä, on yhteensä kokonaisen ison huoneen verran. Sen jälkeen piipahdan jälleen kustantamoon, jossa palaveeraan kustannustoimittajan ja agenttini kanssa, myös markkinointikonsultti on paikalla. En pidä hänestä, hän on liian tehokas ja jämäkkäluontoinen. Minä en välitä rahasta, pennoset ovat minulle vain oravannahkoja ja pelimerkkejä, ja mieluiten eläisin maailmassa, jossa rahaa ei käytettäisi ensinkään. Jostain syystä minulle kuitenkin halutaan maksaa kolmen sairaanhoitajan vuosiansioiden määrän verran rahaa säännöllisesti, vaikka minä vain tuon monessa keitoksessa prosessoidusti esiin omat toiveeni ja ajatukseni. Sitten ihmiset makustelevat sanojani, vertailevat niitä toisiinsa ja keskustelevat kahviloissa trendikkäiden teelaatujen äärellä minun sielunmaisemistani ja saavutuksistani kirjailijana. He viljelevät sivistyssanoja, joiden merkityksestä minulla ei aina ole hajuakaan, ja sitten minulle soitellaan ja kysytään mielipidettäni milloin mistäkin polttavasta asiasta, vaikka kirjojeni hahmot olisivat olleet jotain mieltä, en minä. Vaikka olen kirjoittanut romaanin sarjamurhaajasta minämuotoisesti, en ole sarjamurhaaja eikä minulta kannata kysyä mitään sarjamurhaajien psykologiasta. Tietysti perehdyin aiheeseen sen verran etukäteen, että pystyin uskottavasti kuvaamaan esimerkiksi oikeudenkäyntiä tekstissäni, mutta enhän minä - herranen aika sentään - voi olla mikään psykologian oppinut sillä perusteella, että olen vuoden elämästäni leikkinyt ajatuksella sarjamurhaajana olemisesta. Tosin aiheeseen perehdyttyäni olen tullut entistä tietoisemmaksi siitä, kuinka laumaeläimiä me ihmiset lopulta olemme. Omaiset saavat sieluunsa ikuisen arven, jos heiltä riistetään läheinen jonkun toisen toimesta aivan liian varhain, aivan odottamatta. Miksi asia on niin? Emmekö me voi jälkeenpäin olla kiitollisia siitä ajasta, jonka saimme nauttia läheisemme elämästä? Täytyykö meidän jälkeenpäin käyttää energiamme katkeruuteen, vihaan ja ikuiseen, loputtomaan suruun, emmekö voisi ajatella, että jokaisella on täällä aikansa, ja jokainen lähtee täältä tavalla tai toisella. En tietenkään puolusta sarjamurhaajien tekosia, en tietenkään. En ole hullu, vaikkakin minulla on omat neuroosini ja pelkoni. Vaan kenelläpä ei? 
	Olen aina yhtä hämmästynyt siitä, kun minut halutaan jälleen uuteen keskusteluohjelmaan kertomaan ajatuksistani. Minua pidetään jollain tapaa älykkönä ja fiksuna, itsenäisesti ajattelevana oman tieni kulkijana, mitä toki olenkin. En vain ymmärrä, mikseivät kaikki muka olisi. Olen sitä mieltä, että toisten kognitiivinen kapasiteetti on laajempi kuin toisten, mutten siltikään allekirjoita ajatusta siitä, että kenenkään tarvitsisi palvoa minua ja synkähköjä ajatuksiani.
	Joskus kutsun itseäni Petuniaksi, sillä se on mielestäni hieno nimi. Olen säästellyt sitä jollekin romaanin hahmolle, mutta olen tullut siihen tulokseen, että minun täytyy kehittää itselleni jonkinlainen alter ego ollakseni täydellinen kliseinen kirjailija. Minun tulee löytää itseni tyhjiöstä, jota määritän virheellisesti samanaikaisesti elämäksi, mutta loppujen lopuksi minä voin aivan hyvin. En minä tarvitse mitään petuniaa ilmaisemaan itseäni vaikeina hetkinä, sillä minulla on nämä kaksi toimivaa kättä, joilla voin kirjoittaa vaikka vuorokauden ympäri, jos niikseen tulee. Voin katsoa maailmaa silmästä silmään vaikka heti, ihan tällaisena kuin kuka nyt olen. Olen muuten Jea Kolh, 29-vuotias naimaton kirjailija Ouswiristä. Olen kahden aikuisen ihmisen aikuinen lapsi, vanhempieni kolmas jälkeläinen. Molemmat isoveljeni ovat teknologiateollisuuden moniosaajia, mutta minusta tuli tällainen kirjailijanplantutar, koska - kuten aiemminkin mainitsin - en muutakaan voi. Perheeni ei järkyttynyt uravalinnastani, he vain painottivat, että täytyy hankkia koulutuskin ja tulla aina toimeen omillaan. Ja kyllähän minä heitä kuuntelinkin, menin oikein yliopistoon opiskelemaan yleistä kirjallisuustiedettä ja omaa kieltäni. Opiskelin läpi usvaisten vuosien, jolloin join suunnilleen pullollisen punaviiniä päivässä samalla, kun sekä opiskelin että kirjoitin ensimmäisiä romaanejani. Minulla oli jatkuvasti kaksi tai kolme romaanikäsikirjoitusta kesken, ja niitä hinkutin ja nitkutin eteenpäin joskus vain sana kerrallaan. Yritin seurustella, mutta ei siitäkään mitään tullut silloin, koska olin niin täysin täynnä kirjoittamista. Sanat kytivät sisälläni kuin tarve käydä pissalla. Minun oli pakko päästä kirjoittamaan mieltäni jäytäneet seikat tarkasti ylös, ja vasta sen jälkeen pystyin ajattelemaan mitään muuta, kunnes jälleen uusi liekki leimahti sisälläni. Kirjoitin kymmenen tuntia päivässä romaanikäsikirjoituksiani, neljä tuntia kouluun liittyviä tekstejä ja loppuajan joko nukuin tai kuuntelin levyjä ja esitin nukkuvani.
	Rakastuin kyllä kerran, mistä olen kirjoittanut sirkamia viimeisimpään romaaniini. Siinä tyhmä mies rakastuu äärimmäisen viisaaseen naiseen, joka ei rakastu takaisin tähän mieheen. Mies ei ymmärrä asiaa, vaan lähtee seikkaperäiseen naisenvalloitukseen hieman muinaisten sankaritarinoiden hengessä. Nainen yrittää vältellä, yrittää kertoa suoraan, yrittää osoittaa teoin, ettei häntä yksinkertaisesti kiinnosta, mutta miehestä muotoutuu pakkomielteinen kosija, joka odottaa naista tämän tullessa töistään lihanleikkaajana. Lopulta vyyhti tiivistyy ja -- ai niin, enhän minä voi teille loppua paljastaa, teidän täytyy itse lukea se. Kaikenlaista sattuu ja tapahtuu kuitenkin. Rakastan tarinan kontroversiaalista kehyskertomusta viisaasta lihanleikkaajanaisesta, olenhan itse feministi. 
	Kuka ei rakastaisi sitä, että joku välittää? Niin minäkin välitin, mutta maailma tuli minun ja rakkauteni kohteen väliin. Hän jätti minut juuri ennen kuin ensimmäinen kirjani julkaistiin ja alkoi nopeasti seurustella kauniin, mutta vähintään yhtä typerän tyttösen kanssa, joka tuntui toimivan kuin ennalta ohjatusti. Sen jälkeen, kun aloin saada mainetta ja minua haastateltiin muutamiin televisio-, radio- ja lehtijuttuihin, mieskin kiinnostui minusta uudestaan ja pani merkille, että minähän se hänen elämänsä nainen olen. En kuitenkaan enää korvaani lotkauttanut hänen suuntaansa, vaan keskityin kirjoittamaan lisää ja lisää ja lisää, kunnes kustannustoimittajani eräänä aurinkoisena päivänä totesi, että tekstini vaikuttaa suorastaan maaniselta eikä yhtään niin selkeältä, kuin mitä minulta on totuttu lukemaan. Hän vihjasi, että myyntiluvut laskisivat, jos lähtisin liian kauas tontiltani, jos tiedän mitä hän tarkoittaa, ja niinpä hän kursi tajunnanvirtaisesta tekstistäni kasaan romaanin, jonka ylevät avainsanat, kuten esteettömyys, rakastamisen vaikeus ja elämänfilosofian määrittely itselleen, eivät olleet minun määrittämiäni, eivät missään muodossa. Seuraavan romaanini aiheen keksin, kun katselin ikkunasta ulos jonain lokakuisena aamuna ja huomasin, että pihalla kulki lapsi rikkinäinen leija kädessään yrittäen saada sitä lentämään, mutta ei se vain ottanut tuulta alleen. Kehitin päässäni näkyä eteenpäin ja kirjoitin palkintoja kahmineen teoksen tuosta lapsesta, joka lopulta oppi itse kannattelemaan itseään ja lakkasi uskomasta elämäänsä leijansa käsiin. Kirjani lapsi antoi leijan päättää asioistaan, kuten “jos et nyt lennä, äiti kuolee”. Tietenkään en ihan niin selkeästi tapattanut äitiä, mutta ideasta voitte kuitenkin ottaa kiinni. Lopulta kyyneleet nousivat silmiini, kun vastaanotin kansallisella tasolla tärkeimmän kirjallisuuspalkinnon teoksestani. Kuvissa näytän hämmentyneeltä ja hämmästyneeltä, enkä oikein tiedä, kumpaa olin siinä hetkessä enemmän.
	Tulevaisuudelta toivon paljon kaikkea hyvää ja kaunista. Näiden seikkojen vuoksi minun tulisi päästä mukaan ohjelmaanne, sillä minä en yksinkertaisesti enää kestä ajatusta siitä, että elämästäni on tullut menestyksen myötä sitä, mitä olen siitä halunnut. Voin toteuttaa itseäni täysin vapaasti, saan poikkeuksetta suurimman osan haluamistani asioista - enkä siltikään ole onnellinen. Haluaisin päästä tutkimaan tekemiäni valintoja syvemmältä käsin kuin mihin itse omien havaintojeni pohjalta kykenen. Olen joskus jopa ajatellut, onko minussa kirjailijana jotain vikaa, koska minä en ole mielisairas enkä millään tavalla kärsinyt siinä mittakaavassa, mitä jotkut arvostetut kirjailijat minua ennen ja varmaan paraikaakin. Tiedän ainakin kolme kollegaani, jotka kaikki ovat onnistuneet saamaan mielensä pysyvästi rikki jo ennen varsinaista kirjailijuuttaan, vaikka on toki vaikea sanoa, kumpi lopulta ruokkii toista enemmän: menestys sairautta vai sairaus menestystä kirjailijana? Antakaa minun kokeilla, mitä voin tehdä itseni eteen, jotta kestäisin olla onnellinen! Kiitos, rakkaudella Jea.

Auringossa on erityinen paikka minulle

“En mä voi luottaa kenenkään ihmiseen. Mistä mä tiedän, milloin seuraava puukottaa mua selkään, sitähän ne tekevät aina. Mä en voi luottaa, en päästää lähelleni yhtäkään. Mä en yksinkertaisesti voi. Mä olen ollut sinkku kohta kaksi vuotta, koska en mä vain uskalla luottaa niihin sillä tavalla, että voisin päästää ketään lähelleni oikeasti. Mulla on olo kuin kulkisin jossain loputtomassa autiomaassa täysin väsyneenä ja janoisena, vähän niin kuin Ihmesankarit III:n kuvauksissa. Mä en ihan totta jaksa enää tätä, että mä olen näin säälittävä surkimus, joka ei onnistu edes saamaan parisuhdetta itselleen. Siis tottakai mä olen vielä sekaisin Jaresta, mutta siitäkin on jo aikaa, kyllä mun pitäisi jo pikkuhiljaa olla yli. Mä olen kuitenkin itsenäinen nainen enkä minkään julkisuuskuvani vietävissä. Siis enhän mä voi edes treffeilläkään käydä, koska tietysti mun perässä kulkisi se helvetinpyörä, se mokoma kuvaaja- ja roskatoimittajalauma. Mä en tajua, miksen saa mennä edes kauppaan ilman, että ne seuraavat mua. Mun turvamiehelle, Perkolle kävi pari kuukautta sitten niin, että sen käsi murtui, koska joku paparazzi ei osannut pysyä poissa meidän auton edestä ja Perko suuttui ja kovisteli sitä vähän näin - pum - ja sit se otti ja väänsi Perkon kättä, mieti, sellainen ihan rimppakinttu hintelä pojankloppi! Ei sitä pysty nykyään sanomaan, kuka seuraavaksi sekoaa, ihan hullun pelottavaa. 
	No kuitenkin, Perko on edelleen sairauslomalla ja sillä saattaa jäädä jotain pysyviä hermovaurioita siihen käteen, ihan kamalaa. Mä ajattelin, että seuraavassa roolissani voisin jotenkin hyödyntää sitä tuskaa, mitä Perkon täytyi tuntea tuolloin, siis siten, että jos onnistuisin saamaan jonkun vähän syvällisemmän roolin tällä kertaa. Xandria Gyli värjäsi hiuksensa mustiksi ja alkoi heti saada niitä psykolehmärooleja, sehän voitti viime vuonna Mok-patsaankin siitä roolistaan mielisairaalasta karanneena punkkarina. Mieti! Mun mielestä se oli ihan hyvä leffa, mutta kyllä mä silti pystyisin itse ihan samaan ja hei, mä olen sentään ollut tällä alalla ihan yhtä kauan kuin sekin, mutta mä olen silti se leffojen kiintiöcheerleader. Kyllä mun pitäisi pikkuhiljaa saada jotain vakavampiakin rooleja, koska vähänkö alkaa kuvottaa tän anoreksiankin kanssa, jos sillä ei ole mitään vaikutusta mihinkään. Mä annoin Lohlielle haastattelun ja siinä kysyttiin, miten mä rentoudun hektisten kuvauspäivien jälkeen ja mun teki, tiedätkö, mieli sanoa ihan suoraan, että enhän mä helvetti soikoon ehdi rentoutua, koska mun pitää stressata koko ajan siitä, milloin mun agentti saa ujutettua mut johonkin järkevään, sopivan rosoiseen mutta yhtä kaikki myyvään elokuvaan mukaan. Mä nukun vaan niillä pillereillä, mitä sä viimeksi määräsit mulle, niitä vois antaa lisääkin. Sitten aamulla mä otan sekä sitä tasaavaa että piristävää lääkettä, d-, b12- ja c-vitamiineja, monivitamiinitabletin ja sitten vielä kofeiinitabletteja pari, jotka huuhdon alas vesilasillisella, johon on sekoitettu kolmea eri superfoodjauhetta ja johon olen murskannut kalkkitabletin, tai käskenyt jonkun muun murskata. Sitten iltapäivällä otan vielä toisen piristävän lääkkeen ja vähän lisää kofeiinitabletteja. Päivällisellä joudun kuitenkin syömään, joten mulla on aina mukanani laksatiiveja, niitä vedän sitten syömisen jälkeen. Illan jaksan edustaa, kunhan ensin olen hankkiutunut kaikesta siitä ruokamäärästä eroon. Ja suahan sitoo vaitiolovelvollisuus kuitenkin, niin voin mä senkin kai nyt sitten paljastaa, että otan myös kipulääkkeitä, koska mulle tehtiin perseeseen rasvaimu. Se sattuu edelleen vielä vähän, joten otan siihen tosiaan sitä kipulääkettä. Ja joskus myös saatan pippaloissa vetää parit viivat, mutta sehän on showbisneksen ydin, eikö niin? Ei siihen sitä paitsi edes jää niin pahasti koukkuun, mitä kaikkialla varoitellaan. Mun mielestä jokaisen kannattaisi kokeilla tätä alaa edes muutama kuukausi, koska tämä on oikeasti todella silmiä avaavaa. Mä jaksan yrittää, koska mulla on oikeasti lahjoja tähän hommaan. Sitten, kun mä pääsen oikeasti huipulle, niin mulla on myös sanottavaa, ihan oikeasti. Mä haluan ensinnäkin tehdä ainakin kerran elämässäni sellaisen kansikuvan, jota ei muokata, se olisi niin hyvä osoitus mun syvällisyydestä ja viisaudesta. Sitä paitsi kaikki menestyjät tekevät tuollaista joskus. Minnekään Afrikkaan mä en kyllä halua mennä, koska siellä voi kuolla. Mutta ehdottomasti jotain tuollaista mä haluan tehdä, koska mä haluan jäädä mieleen paitsi lahjakkaana myös jollain tavalla tärkeänä ihmisenä, ja tuollaiset jutut olisivat juuri mahtavia sen imagon luomiseen. Ei mua oikeastaan ne kuolevat lapset niinkään kiinnosta, enemmänkin ne, jotka jää henkiin. Voi herranen aika, onneksi sä et ole toimittaja, haha! Mähän puhun ihan hölmöjä. No, mä käsken mun kirjanpitäjän maksaa sulle vähän ylimääräistä näistä jutuista, hehe. Ai niin, viime viikolla mä kävin laitattamassa nämä kynnet taas, mun mielestä aika nätit. Noi tähdet on aitoja Swarovski-kristalleja, mun mielestä aika siistiä. Mutta niin siis, vielä Jaresta, että sen kanssa se suhde oli ihan mahdoton. Mä haluan mennä eteenpäin, mutta se on just sellainen ihmeen kiintotähti, jonka ei tarvitse edes yrittää ja silti sille satelee niitä vakavia rooleja tuon tuosta. Mieti, se joskus käytti vessapaperina huonoimpia käsikirjoituksia! Mua niin nauratti se, mutta en mä itse uskaltanut kuitenkaan kokeilla. Mähän en edes käyttänyt samaa vessaa sen kanssa. Mulla kun on tämä juttu vessojen kanssa, että mä pelkään sitä, että jossain ikkunan takana on joku toimittaja-paparazzi, joka sitten kuulee ne äänet, kun mä… niin, siis tiedäthän, käyn isommalla hädällä, tai siis kakkosella, tai… no mutta siis kuitenkin, mua pelottaa ja kuvottaa ne äänet. Ja nyt tätä et sitten saa ikinä kertoa kenellekään, mutta joskus mua pelottaa niin paljon ne äänet, että mä laitan vessapaperia kädelleni ja sitten… toimitan tarpeeni siihen paperille, ettei sitä molskahdusääntä kuulu. Noin, nyt mä sen sanoin. On se varmaan perua jostain, mutta mä vaan en halua olla sellainen ’yksi meistä’, mä haluan olla se, joka jää mieliin ja on sillä tavalla yliluonnollisen valovoimainen, tiedätkö, jotenkin erilainen kuin nämä kaikki muut tavalliset tallaajat, jotka menee töidensä jälkeen koteihinsa ja katsovat telkkarista, kun me valovoimaiset laitamme sielumme niiden ruodittaviksi niissä roolihahmoissamme. Mä niinku koen, että jotkut merebilailelit ei todellakaan käy kakkoshädällä eikä muutenkaan tee mitään epäilyttävää, niin kuin esimerkiksi kaiva nenää, siis sehän nyt on ihan älytön ajatus! Tuosta voisi joku taidekoulun kakkosvuoden opiskelija tehdä vaikka jonkun installaation tai muun taidepläjäyksen - voi helvetti, en mä käytä sanaa ’pläjäys’, en mä ole mikään säälittävä wannabe-ohjaaja, joka on tehnyt ehkä kaksi musiikkivideota elämänsä aikana -, mutta niin siis kuitenkin, se saisi varmaan jossain Portå-reqíssä ylistävät arviot! Ihan mieletöntä, heh, mua saa kiittää tästä. Mä sanoisin, että se päivällä otettava piristävä lääke tekee musta ihan eri tavalla luovan. Mä koen nyt olevani niin valmis niihin vakaviin rooleihin, nyt kun mulla on tavallaan kaikki palikat tallessa, haha. Ei se nyt kai niin iso juttu ollut, että silloin kaksi viikkoa sitten painuin kuvauspaikalta huutaen ja kirkuen pihalle ja oksensin siihen ohjaajan assistentin auton konepellille. Ei se niin paha juttu ole, kuka näitä edes muistelee nykyään, tai siis, kaikki julkisuus on hyvästä, eikö niin? Mä olen ihan varmasti sitä mieltä, mun pitäisikin itse asiassa nyt sekoilla vähän enemmän, niin voisin sitten tehdä parannuksen ja muuttua siksi vakavasti otettavaksi näyttelijättäreksi, kun sitten mulla olisi jotain muutakin sanottavaa naistenlehdille kuin että olen aivan onnellinen sinkkunaisena ja että tykkään eniten surffaripojista, joilla ei ole mitään tekemistä tän bisneksen kanssa. Mutta Jare jos soittaa mulle, niin kai mä sen matkaan taas lähtisin, mutta oikeasti tällä kertaa haluaisin vain näyttää sille, että se ei todellakaan pääse niin helpolla. Se sitä paitsi kulkee limusiinilla nykyään, vähänkö siitäkin on tullut leuhka. Ansaitsisi näpäytyksen, mokomakin lussuperse. Sitä paitsi ei se olisi edes menestynyt, ellei sen setä tai eno, mikä onkaan, sattuisi olemaan töissä siellä studiolla. En edes tiedä, mitä se tekee, on varmaan joku lakaisukoneenkuljettaja, koska hei, jos totta puhutaan, niin Jaressa eivät kyllä todellakaan yhdisty sekä äly että ulkonäkö, heh. Mutta kyllä mä sitä kai salaa silti rakastan vielä, koska siinä on kuitenkin sitä jotain. Mä en edes tiedä, miksi me taas erottiin. Nyt tällä kertaa ärsyttää erityisesti se, että Jare on ihan oikeasti antanut aiheesta lausunnon! Siis ihan virallisen, oon mä tainnut siitä mainitakin! Kehtasi vielä painottaa, että ero on nyt lopullinen ja että hän ei ota vastuuta minun tekemisistäni eikä tekemättä jättämisistäni ja keskittyy jatkossa uraansa ja toivottaa mulle kaikkea hyvää jatkoon. Siis vittu mikä kusipää, ettäs kehtaakin, mokoma! Voisin näyttää ilomielin sille närhen munat, ellen olisi niin vitun täynnä tätä paskaa. Mä haluaisin löytää sen miehen, joka joskus näkisi myös mun herkän puoleni, vaikka tottakai mä pärjään itsekseni, mutta… Joka tapauksessa! Hei mutta nyt mun pitää rientää, koska mun pitää ehtiä shiatsuhierojalle ja sen jälkeen stailistin luokse! Kiitos sulle!”
	“Daleena, minusta tuntuu, että nyt 40-vuotiaana sinun kannattaa todella miettiä, mitä haluat tehdä elämälläsi. Onko tämä suunta, johon haluat todella kulkea, vai olisiko aika katsella uusia vaihtoehtoja urasi ja koko elämäsi kannalta? Mietithän näitä kysymyksiä ensi kerraksi?”

Mallikansalainen

Sataa. Seison ovenraossa ja katson, kuinka vettä sataa solkenaan puutarhaamme. Daaliat ja kärhöt nuokkuvat veden paineen alla. Mietin kahden sekunnin ajan, pitäisikö asialle tehdä jotain, mutta en lopulta jaksa vaivautua. Heitän savukkeen sen sijaan lähimpänä olevaan pieneen japaninhappomarjapuskaan, joka sekin on jo nähnyt parhaat päivänsä sateiden jatkuttua yhtäjaksoisesti jo kohta kolme viikkoa. Kotus aina sanoo minulle, että minun tulisi käyttää tuhkakuppina toimivaa kolmen tuhannen rahayksikön design-vaasia, jonka taisimme saada talvijuhlalahjaksi pari vuotta sitten hänen taidegalleristisiskoltaan ja tämän henkivartijayritystä pyörittävältä mieheltään. Minusta on paljon aidompaa heittää röökintumppi reteesti puskaan, mitä sitä turhaan hienostelemaan.
	Siirryn matalakattoisen talomme olohuoneeseen. Takassa on tuli, seinillä arvokkaita ryijyjä, jotka Kotus on kaivanut ympäri maanosaa. Hän on totta puhuakseni raahannut työmatkoiltaan niin monta eri ryijyä, että olemme joutuneet jo myymään edellisiä pois uusien tieltä. Ei lienisi tarkoituksenmukaista, että seinämme olisivat täynnä ryijyjä, joista en ole koskaan liiemmin edes välittänyt. Kotus jaksaa aina muistuttaa minua siitä, kuinka ryijyt ylläpitävät kunnioitettavaa käsityöläisperinnettä ja blaa blaa blaa. Olen kuullut saman saarnan ainakin kolmetoista kertaa - joka vuosi. Vuosia on kasassa nyt jo kahdeksan. Välillä mietin, minkä takia.
	Istahdan ruosteenväriselle matalalle sohvalle - tarvinneeko mainita senkin olevan huippudesignia ja ties mitä italialaista käsityötä. Minä unohdin laiskanlinnan tuotemerkinkin heti, kun olin vastaanottanut sen lahjana tuottajalta. Gramofoni soittaa rahisten joululauluja. Meillä on ollut tapana viettää keskellä kesää oma henkilökohtainen joulumme, sillä talvikuukaudet olen usein kuvausmatkoilla ja Kotus puolestaan on kiireinen työmatkojensa kanssa. Viime joulukuussa hän lähetti minulle videon Honolulusta. Nauhalla hän virnuili kanadalaisten kollegoidensa kanssa juoden pina coladaa merenrannalla auringon laskiessa heidän taustallaan punaisena horisonttiin. Minä istuin purkka suussa brasilialaisessa vahauksessa. Seuraavana vuonna olin kuntosalilla jossain päin Soulia, ja muistan kuinka puhelimeni otti hiestäni niin pahasti itseensä, että siihen tuli kosketushäiriö ja jouduin lopulta hankkimaan uuden luurin. Rikoin kännykkäni myös silloin, kun olin uuden vaatelinjani suunnittelupalaverissa ja Kotus sattui soittamaan kesken tärkeän ideariihen. Yritin keskittyä viiteen eri asiaan yhtä aikaa ja onnistuin pudottamaan kaikessa tohinassa puhelimen pöydällä lojuneeseen vesilasiin ja sen jälkeen kaatamaan vesilasin sisältämän kurkkuvitamiiniveden suoraan luonnosten päälle. 
	Jouluyö, juhlayö
	Päättynyt kaik’ on työ
	Kaks’ vain valveil’ on puolisoa
	Lapsen herttaisen nukkuessa
	Seimikätkyessään, seimikätkyessään
	Vedän vilttiä lähemmäs ja otan eteeni yrttijuomakupposen. Katselen takassa palavaa liekkiä ja vajoan mietteisiini, joissa pyörivät vuorotellen Kotus, kaksi pellavapäistä lastamme, kuvaukset, vaatteet, tv-sarjan kuvaukset, haastattelut, äitini MS-tauti ja isäni toispuoleinen halvaus aivoverenvuodon seurauksena, uudet timanttikorvakorut, joita käteni hakeutuu sivelemään, sekä minun ja Kotuksen maallinen mammona. Minusta jää jäljelle paljon kauniita valokuvia ja muille ihmisille paljon nostalgia-ainesta, sillä suunnittelemani vaatteet ovat aina olleet ajan hermolla. Kyllähän se elämä näinkin kulkee.
	Mutta minä tahdon enemmän.
	Tarkalleen ottaen tahdon erään tietyn miehen. Hänen nimensä on Holland eikä häntä ole varsinaisesti edes olemassa. Tai siis on kyllä, mutta hän ei ole ollut elämässäni enää kuuteentoista vuoteen. Olimme silloin 20-vuotiaita molemmat, hän muutaman kuukauden minua nuorempi. Hän oli jo silloin kova kitaransoittaja, mistä hän myöhemmin tekikin itselleen uran, soitti tiensä tähtiin ja oli yleisön suuri suosikki yhteensä kymmenen vuotta, kunnes aika ajoi hänen musiikkityylinsä, kokeellisen raskaan rockin, ohitse - ja samalla hän kirjautui katkaisuhoitoon opiaattijohdannaisriippuvuutensa vuoksi. Bändin huhuttu comeback kaatui heidän rumpalinsa tukehduttua oksennukseensa. Seurasin heidän uraansa mielenkiinnolla, sillä Hollandia minä kaipasin silloinkin. Aina, kun Kotuksen kanssa on vaikeaa, mietin hänen vieressään maatessani, kuinka paljon rakastinkaan mustatukkaista kitaristipoikaa silloin aikanaan, kun olimme vielä turvallisen lapsuutemme loppusoinnuissa. Suhteemme jälkeen molempien elämästä kaikkosi viattomuus. Olinhan minä tehnyt mallintöitä viisitoistavuotiaasta asti, mutta itselleni amfetamiinia nenäänsä vetävät anorektikkomallit olivat aina hieman vieras käsite, koska itse edustin jo silloin kurvikasta, mutta luonnostaan hoikkaa tyttölasta, joka päätyi kuusitoistavuotiaana alusvaatemalliksi. Minä sain jopa syödä jotain, kunhan vain muistin jumpata, ja koska olen aina nauttinut kehollisuudesta enkä todellakaan ole jaksanut olla kauaa paikallani, en kokenut liikkumista missään määrin traumaattisena asiana. Vasta 20 ikävuoden rajapyykin jälkeen opin tuntemaan myös mallimaailman raadollisemman puolen, joka näkyi esimerkiksi siinä, että minusta tehtiin xl-malli, vaikka olin hoikempi kuin kukaan normaalipainoisesta mallimaailman ulkopuolisesta ystäväpiiristäni. Holland puolestaan aloitti kitaransoittamisen jo nelivuotiaana psykologivanhempiensa myötävaikutuksella. He halusivat tehdä hänestä ihmelapsen niin kovasti, että uskon sen kääntyneen koko heidän perheyksikköään vastaan. Hollandista tuli lopulta narkkari ja sekopää. Ja silti minä kaipaan hänen tuoksuaan, hänen nuorta voimaansa, josta saattoi aistia valovoimaisuuden kilometrien päähän. Hän oli niin komeakin vielä. Hän ei edes ollut ensirakkauteni, vaan olin seurustellut häntä ennen kaksi vuotta herttaisen, mutta liian harmittoman Juon kanssa, jonka kanssa luimme kirjastossa perhosaiheisia kirjoja ja joimme kaakaota hänen takapihallaan olleessa puuhun rakennetussa majassa. Olimme neljätoistavuotiaita, ja menetin neitsyytenikin hänelle siinä majassa. Loppujen lopuksi hänen perheensä muutti toiselle puolelle valtiota hänen isänsä sotilasuran perässä. En kuullut hänestä sen koommin, mutten toisaalta jäänyt suremaankaan, vaan pidin itseäni ihanana, oikeana ja aitona naisena, en enää minään typeränä lapsena. Olin niin pikkuvanha, että nyttemmin minua lähinnä itkettää ajatus siitä, että kulutin teini-ikäni lähinnä oikeassa olemiseen ja pyöräilyyn.
	Holland sen sijaan otti ja vei minut mennessään. Meidän ei tarvinnut puhua mitään, ei sanoa eikä tehdä mitään, mutta silti olimme onnellisempia kuin juuri kukaan. Nukuimme vierekkäin, hempeilimme ja hölmöilimmekin, mutta olimme niin täydellisesti toisiamme täydentävä pari, että… en tiedä, mitä lopulta tapahtui, mutta eräänä päivänä huomasimme, että vain riitelimme ja huusimme toisillemme. Sen jälkeen sovimme ja rakastelimme päälle eläimellisellä voimalla, kunnes taas viimeistään kuukauden kuluttua olimme samassa tilanteessa. Tätä jatkui kuusi kuukautta, kunnes lopulta hän heitti minut seinään ja minä heitin häntä hänen isänsä voittamalla psykologipalkinnolla - onneksi se oli vain kuparia -, ja sen jälkeen lähdin itkien hänen luotaan. Emme enää nähneet. Siihen päivään päättyi meidän molempiemme lapsuus, liian pitkälle kai jo siinä vaiheessa venytetty ajanjakso lineaarisessa mittakaavassa, jota elämäksikin sanotaan. Minulle tämä kaikki on heijastusta, unien ja valveen yhteistä leikkiä auringonsäteiden pistellessä ja poltellessa ihoa. Välillä pyörin voikukkaseppele pääni päällä, pyörin niin lujaa, että vauhti vie voimat ja ottaa vallan, mutta samalla kaikki näkyy niin selkeästi, selkeämmin kuin koskaan aiemmin. Minä olen lopulta niin yksin.
	Takkatuli hehkuu, katselen leiskuvia liekkejä. Olen sitä mieltä, että jokaiselle ihmisille löytyy se kolmas ihminen, jonka kanssa hän asettuu. Ensin on ensirakkaus, sen jälkeen elämän rikki repivä todellinen, aidoin ja puhtain rakkaus ja sen jälkeen elämänmittainen kumppani, josta vieraannutaan jo ensimmäisen vuoden aikana, mutta jonka kanssa jäädään yhteen, koska se on niin paljon helpompaa. Ja kun on talot ja lapset ja kaikki. Ja sitten toisilla vielä julkisuus. Minä nautin kameran edessä olemisesta, en sen kummempaa. Tosi-tv-sarja ja vaatemallistot ovat vain asioita, joilla turvaan talouteni tulevillekin ajoille, sillä tiedän, etten ole enää ihan nuori. Hehkutan televisiossa, kuinka hyvinvointi lähtee itsestä ja kuinka kuka tahansa voi tulla onnelliseksi juuri omana itsenään - mitä sekään lopulta tarkoittaa? - ja kuinka elämä on tässä ja nyt. Minä itse en vain ole tässä nyt enkä myöskään koe, että voisin enää olla nuori ja elinvoimainen samalla tavalla kuin vielä vaikkapa viisi vuotta aiemmin. Olen pikkuhiljaa rapistuva nainen, jota keski-ikä kolkuttelee jo oven takana siinä määrin, että kauaa en enää taida porskuttaa kollektiivisessa tietoisuudessa, ja mallipäivänikin ovat auttamatta ohi. 
	Pelkään ajautuvani kauneuskirurgiakierteeseen. Onhan minulle tietysti tehty uudet rinnat, pariinkin otteeseen, sekä nenäleikkaus. Lisäksi silmäni on operoitu laserilla ja ihostani hiottu selluliitit pois niin pahasti, että joudun käyttämään päivittäin satoja rahayksiköitä erilaisiin ihovoiteisiin.
	Ovi käy. Shondj ja Eler juoksevat innosta sykkyräisinä luokseni ja huutavat, kuinka isi osti heille vaikka mitä hienoja leluja. Elerin silmissä kiiltää ylpeys, hän on saanut formula-auton. Shondj puolestaan keikuttaa edessään nukkea, jolla on lasittunut katse. Kotus tulee olohuoneeseen ja täyttää olemuksellaan koko tilan. Hän kävelee luokseni ja suutelee minua lämpimästi. “Hyvää joulua, rakas”, hän kuiskaa ja silittää päätäni. Sitten hän ojentaa minulle paketin, josta paljastuu 19 000 rahayksikköä maksavat timanttikorvakorut.
	Silmiini kohoavat kyyneleet.

Heistä kuullaan vielä

Täällä makaan sinun vieressäsi, kaunis nainen. Olet minulla vain hetken verran lainassa, mutta ei anneta sen häiritä. Minä olen nähnyt jäävuoreen iskeytyvästä laivasta kertovan elokuvan ja tiedän sen pohjalta, mitä rakkaus on, vaikka itse olenkin kokenut vain rähjäisiä suhteenpoikasia vailla merkittävää tarkoitusta. Minä olen hiihtänyt jäällä ja katsellut tähtiä ja nähnyt, että yksikään niistä ei tuiki minulle. Aloin kirjoittaa runojakin vain siksi, että ehkä joskus saisin naisia, mutta eivät ne minun kaltaiseeni renttuun retkahda, eräskin vanha sananlasku valehtelee miehille ihan sata-nolla. Minä olen yksinäinen renttu, yksin ihmistenkin keskellä. Minä katson sinne, minne muut eivät uskalla ja siellä on niin, niin kylmää ja pimeää. 	Minä olen kirjoittanut siitä asti, kun aloin kastella lakanoita. Kirjoitin ensin vuodenajoista, mutta nopeasti siirryin kirjoittamaan naisista. Äidin parhaasta ystävästä, ollakseni täsmällinen. Hän oli viisissäkymmenissä oleva matami, jolla oli aina sanottavansa jokaiseen asiaan eikä hänen leukansa koskaan loksahtanut mistään asiasta. Hän toi äidille aina rommipullon, ja yhdessä he joivat ja lauloivat ja joivat, kun minä istuin takapihallamme muovisissa, halvoissa puutarhakalusteissa ja yritin laskea koulutehtäviä. 	Toisinaan makasin sängyssä kuuntelemassa tuota hiljaa heijaavaa laulua, joka ei suinkaan tuudittanut minua uneen, mutta antoi kuitenkin paljon taianomaisia eväitä elämiseen sekä hiljaista tietoa ihmisten toiminnasta. 
	Joskus äiti itki, jolloin hänen paras ystävänsä - Kleudea - joko oli hiljaa tai nauraa rätkätti niin kauan, että äitikin alkoi käkättää. Sitten he käkättivät ja joivat lisää. Isästäni he eivät koskaan puhuneet minun kuulleni, mutta kyllä minä tiesin. Olin nähnyt hänet kaupungilla hänen uuden perheensä kanssa, ja hän näytti niin onnelliselta kainalossaan nuori punapää ja kaksosrattaissaan kaksi pientä mangustin näköistä ipanaa. Kirjoitin paljon runoja isällekin, mutta ne olivat niin sentimentaalisia, etten kehdannut näyttää niitä kenellekään. Isä rakasti minua, tiedän sen kyllä, mutta silloin hänellä oli omat ongelmansa, enkä yhtään ihmettele sitä, kun ajattelen äitiäni silloin. Hän saattoi istua päiväkaudet tuijottamassa ulos ikkunasta. Toisinaan hän pyykkäsi kuusi koneellista jo ennestään puhtaita pyykkejä ja kirosi kovaan ääneen, kuinka kaikki on pilalla ja huonosti ja ankeaa ja surkeaa, eikä tästä kaupungistakaan löydy yhtään kunnollista miestä ja että aina kaikki pitää tehdä itse. Yritin tarjoutua auttamaan häntä, mutta silloin hän vasta suuttuikin ja huusi, että enkö minäkään, kiittämätön kakara, yhtään tajunnut edes hävetä. Lopulta muutin 17-vuotiaana pois kotoa toiselle puolelle maata opiskelemaan.
	Opiskelijasolussa kuuntelin päivät pääksytysten toisen kämppäkaverini, Hollandin, raivokasta kitaransoittoa - hän oli taitava, suorastaan vimmainen. Jaoimme samanlaisen sielunmaiseman ja tunnen ymmärtäväni häntä edelleen täydellisesti, vaikka hänellä omat vaikeutensa onkin viime vuosina ollut. Hänestähän tosiaan tuli jotain, aivan kuten minustakin, paitsi että eronamme on se, että hänen luokseen kaikki suorastaan kiljuen jonottavat, kun taas minua kukaan ei lähesty, koska olen kuulemma kylmä ja etäinen. Kyllähän Hollandkin aina jurottaa jossain nurkassa! Ja siltikin häneen ovat pihkassa kaikki äideistä tyttäriin ja ehkä poikiinkin. Minä puolestani vedän puoleeni lähinnä punaviiniä ja surusilmäisiä tarjoilijattaria, joilla ei ole muuta keinoa elättää itsensä kuin kuunnella humalaisten sönkötystä illasta toiseen.
	Sen takia olenkin ihmeissäni, että juuri sinä makaat vieressäni. Olen lukenut sinusta jonkin verran lehtijuttuja. Me, joista ei ole koskaan tullut mitään niin kiireisen merkittävää kun oikeasti luemme lehtiä sillä silmällä, että saattaisimme bongata oman nimemme jonkun pikkupalstan leipätekstistä. Sinusta on välittynyt aivan erilainen kuva lehtien palstoilla. Vastikään luin jutun, jossa väitettiin sinun lyöneen assistenttiasi, kun tämä oli maininnut kenkiesi olevan edelliskauden mallistoa. Et vaikuttanut eilen lainkaan itseäsi täynnä olevalta naiselta, päinvastoin. Olit erittäin lämmin ja mukava ja rauhallinen ja lempeä, etkä tehnyt minulle mitään pahaa. Sen sijaan vaikutit vilpittömältä, joskin toki varautuneelta. Minä taidan kirjoittaa sinusta runon seuraavaan teokseeni. Siinä maistuisi veri ja tuoksuisi punaviini. Minä en halua päästä sinusta yli, sen tiedän jo nyt. Olet kaunis siinä maatessasi, jollain tapaa hehkut olemisen sietämätöntä keveyttä ja hengityksestäsi hohkaa tippukiviluolien viileä, kutsuva pimeys. Olet kauneinta, mitä tiedän olevan olemassakaan. Sinun tummanruskeat hiuksesi laskeutuvat rintojesi päälle kuin taidevalokuvassa. Kynsiesi punainen lakka on rapistunut, mikä kielii joko huonosta tuotelahjasta tai villistä illasta. Haluan uskoa jälkimmäiseen, sillä sinussa tiivistyy pala sitä, mitä haluan, mutta jonka tiedän menettäväni pian. Haluan nauttia jokaisesta hetkestä vartalosi lämmössä ja haluan, että voisimme maata tässä ikuisesti, niin, ettei meidän tarvitsisi koskaan kohdata kylmää maailmaa, ei sen otsikoita ja maanisia katseita meidän yllämme.
	Puhelimeni piippaa. Nousen kiireisesti pois sängystä, en tahdo herättää sinua. Onneksi tunnut nukkuvan Ruususen unta. Pötkin vaivihkaa vuokrakämppäni yhdistettyyn keittiö-olohuoneeseen, jonka nuhjuutta tajuan näin päivänvalossa hävetä sen verran, että siivoan enimmät tyhjät kaljapullot piiloon ja työnnän tuhkakupin sisältöineen roskakoriin. Vastaan puheluun mahdollisemman hiljaisella äänellä.
	“Ihan mieletöntä, Markko! Jatkat nyt samaan malliin!” Puhelimessa on agenttini Josafer.
	“Öö, nyt en ihan seuraa?” sanon ja otan jääkaapin ovesta tuoremehupurkin, josta kulautan aimo hörpyn kitusiini samalla, kun Josafer kertoo polveilevasti edellisillan tapahtumista. Olemme kuulemma lähteneet kustantamon juhlista yhtä matkaa, sinä ja minä. Sinä olet ollut bileissä, koska tähdittämäsi elokuva perustuu kirjaan, josta on nyt otettu kaksitoista lisäpainosta elokuvan menestyksen johdosta. Esität elokuvassa ansiokkaasti tyttöä, joka monien mutkien kautta päätyy toteuttamaan epäsovinnaisia unelmiaan 50-luvun tiukassa yhteiskunnassa. Olit hyvä siinä, joskaan mielestäni elokuvan esikuvana toiminut kirja ei ollut mistään kotoisin. Minä puolestani olen ollut noissa juhlissa, koska minä nyt satun edelleen keikkumaan puljun listoilla, vaikken ole saanut mitään merkittävää aikaan muutamaan vuoteen, ellei sitä lasketa, että kiireessä kyhätty tilausnovellini julkaistiin erään kansalaisjärjestön antologiassa. Aina eivät tasan mene onnenlahjat. Tosin saan minä itseänikin syyttää. Kaksi ensimmäistä julkaistua runoteostani saivat virtsan kihahtamaan ennätysvauhdilla hattuuni, vaikka vain ensimmäistä voidaan pitää jollain tavalla merkittävänä teoksena. Toisen kun kirjoitin lähinnä rahankiilto ja ilmainen viina silmissäni - ja tietysti kokaiinia suonissani. Sen tiimoilta en enää päässyt lehtihaastatteluihin kuin satunnaisesti, mutta sen jälkeen olen edelleen saanut tasaisesti kutsuja milloin kenenkin kissanristiäisiin ja olen myös onnessani näissä mystifioiduissa kekkereissä ravannut. Olen mainostanut itseäni, kertonut työstäväni materiaalia - “erittäin rosoista ja omaelämäkerrallista tällä kertaa” - ja nauttinut kaikesta saamastani huomiosta. Viime aikoina minut on tosin tunnistettu lähinnä seurapiirijulkkiksena, mikä on tietysti sääli, sillä ensisijaisesti olen edelleen se sama poika, joka haparoivin sormin raapusti auttamattoman välttäviä kaunokoukeroita äidiltään pihistämäänsä vihkoon ja joka lopulta repi matematiikan laskut pois toisesta vihosta ja täytti sen vähintään onomatopoeettisilla runonläiskähdyksillä. 	Riipaisevat naistarinat lähtivät välillä niin pahasti käsistä, että tuntui, kuin olisin löytänyt sisältäni rasvaisen pornotuottajan. Onneksi hormonitoimintani tasoittui ja onnistuin ottamaan myös vertauskuvat ja metaforat käyttööni. Se on varmaan säästänyt monien tuttavieni hermoja rikkoutumasta kokonaan.
	Kirjakustantamon kekkereistä olemme niinikään yhdessä edenneet turhantärkeilijöiden suosimaan kulttuuriväkibaariin, jossa meidät on kuvattu suutelemasta toisiamme kiihkeästi. Minulla ei ole asiasta mitään muistikuvaa, mutta se johtuu varmaan kokaiinista, jota kävimme yhdessä tuumin vetämässä naistenhuoneessa. Kuvamateriaalia kuulemma löytyy siitäkin, kun olemme poistuneet naistenhuoneesta, ja tämä uutinen on saanut netissä otsikon: “Jeana Trooe ja seurapiirikomistus lempivät naistenhuoneessa! Katso kuvat!” En malta olla tyrskähtämättä sanan seurapiirikomistus kohdalla.
	Josafer hehkuttaa, kuinka kaikki nämä uutiset ovat ehdottomasti hyvä juttu urani kannalta. Nyt minun pitäisi vain äkkiä saada valmiiksi uusin kirjani, jotta ehtisimme saada kaiken hyödyn irti kaikista näistä raikuliotsikoista. Josaferin mielestä minun pitää alkaa kanssasi suhteeseen. Mielellään ilman rahaa, sillä en ole niin tärkeä tekijä kustantamolle, että minuun kannattaisi panostaa niin paljoa. Mutta että jos onnistun saamaan sinut tyttöystäväkseni, niin tulen ehdottomasti hyötymään otsikoista, joita yhdessä saamme aikaiseksi. Josaferin ääni muuttuu kimeäksi, kun hän hehkuttaa, että suhteemme voisi olla vuoristorataa, mutta kuitenkin järkevässä mittakaavassa ilman mitään oikeita sekopäisyyksiä. Minäkin alan innostua ja näen sieluni silmin itseni kertomassa suorassa televisiolähetyksessä siitä, miltä tuntuu, kun vaimo on alan hehkuttama näyttelijätär ja itse olen kyntänyt tieni ostavan naisyleisön sydämiin laajalla rakkausrunokokoelmatuotannollani, jonka käännösoikeudet on myyty 23 maahan mukaan lukien joitakin uskonnollisesti tiukkasääntöisiä maita. Kerron sinijakkuiselle toimittajanaikkoselle avoimesti, kuinka suhteessamme on omat haasteensa, mutta että selviämme niistä kyllä, sillä välillämme keskusteluyhteys pelaa ja avoimuus on valttia. Studioyleisö huokaa mielissään ja voin melkein kuulla, kuinka he päässään harjoittelevat keskustelunaloituksia omien etäisten ukkojensa kanssa, jotka juovat kaljaa aina silloin kuin eivät ole töissä rakennusinsinööreinä tai rakastajattariensa kupeiden kuumassa syleilyssä. Ohjelmavisiitin jälkeen Josaferin puhelin huutaa kuin kolmentoista kurjen muodostama säikähtänyt aura taivaankantta halkoessaan.
	“Oletko vielä siellä?” Josafer kysyy ja palaan kiinni tähän aamuun, joka ikävästi paljastaa myös pöytätasoillani lepäävän kaksisenttisen pölykerroksen. Minun pitäisi ehkä viettää joskus aikaa kotonanikin. 
	“Joo, olen”, vastaan.
	“Sitä vaan vielä piti sanomani, että yrittäkää nyt alkuun kiistää kaikki. Se saa tiedotusvälineet kaivelemaan lisää ja lisää! Juuri sitähän me haluamme, että he nostavat kirjasi esiin ja siteeraavat niissä olevia naiskuvauksia ja etsivät jotain merkkejä siitä, että olet jo aiemmin laittanut Jeanan merkille! Tämä on sinun tilaisuutesi, Markko! Juuri tämän takia mä olen jaksanut uskoa sun mahdollisuuksiisi!”
	“Okei, kiitos luottamuksesta”, sanon hieman pöllämystyneenä. Lopetamme puhelun ja palaan vähin äänin makuuhuoneeseeni, jossa makaat edelleen tummanruskeissa lakanoissani. Olet niin kaunis, ihosi on läpikuultava ja vartalosi jokainen sopukka tiukasti treenattu. Sinussa on jotain hyvin vehreää, sitä on vaikea selittää. Olet kuin kesäinen aamu maaseudun hiljaisuudessa: raukea, värikäs, rauhallinen ja levollinen… niin levollinen. Hengitätkin niin hiljaa, että näyttää siltä, kuin et hengittäisi ollenkaan. Katson sinua sängyn vierestä ja käyn sitten varovasti makaamaan viereesi. 
	“Huomenta”, sanon, mutta et vastaa. Käännyn katsomaan sinua ja tajuan, että olet aivan kylmä ja kalpea. Kutsun sinua hetken ajan nimelläsi, mutta et reagoi mitenkään. Nousen epävarmasti istumaan ja tönäisen sinua vähän lujemmin. Sinussa ei tapahdu pienintäkään liikahdusta. Minut valtaa suunnaton kauhu. Järkyttyneenä katson elotonta vartaloasi hetken, kunnes sisälmykseni pyrkivät ulos ja ryntään kompastellen kylpyhuoneeseen, jossa oksennan vatsani sisällön ulos viimeisiä sappinesteitä myöten. Sen jälkeen katson itseäni paniikissa peilistä, juoksen keittiöön, otan isoimpaan löytämääni astiaan jääkylmää vettä, juoksen makuuhuoneeseen ja kaadan veden päällesi, muttet herää siihenkään. Kiskon äkkiä ensimmäiset löytämäni vaatteet ylleni ja ryntään ulko-ovelleni. Muistan vasta viime hetkillä palata hakemaan avaimeni olohuoneen likaiselta pöydältä ja painun ulos asunnostani. Portaikossa törmään kahteen isokokoiseen, kaappipakastinta muistuttavaan mieheen, jotka ensin naurahtavat, että katsos poikaa, oliko kivaa. He huomaavat kuitenkin nopeasti järkytykseni ja tajuavat heti, että kaikki ei ole kunnossa. Kaikki käy hyvin nopeasti ja pian löydän itseni istumasta sohvaltani ympärilläni pelastushenkilökuntaa, poliiseja ja ihmisiä, jotka huutavat puhelimiin edestakaisin juostessaan.
	Poliisi kyselee minulta tarkkoja yksityiskohtia edellisillan kulusta. Minua ei ilmeisesti epäillä rikoksesta, joku mainitsee sydämen pysähtyneen toistaiseksi tuntemattomasta syystä. Katson kaikkialla pöllyävää pölykerrosta ja tuntuu, kuin näkisin itseni ulkopuolisen silmin istumassa sohvalla niin pienenä; niin piskuisena poikasena, jota tämän äiti kurittaa kulkemalla sohvan ympärillä kylmäkiskoisesti, sanomatta sanaakaan, kunnes lopulta tulee ja läimäisee poikaa avokämmenellä korville ja huutaa, miten poika saattoi olla niin tyhmä. Kyyneleet nousevat silmiini ja vuotavat poskiani pitkin, laitan pääni kämmenteni väliin ja painaudun vieläkin pienemmäksi. En pysty käsittämään, en ymmärtämään todeksi, että sinun elämäsi on päättynyt minun likaiseen makuuhuoneeseeni. En voi ymmärtää, että elämä on paennut sinusta minun lakanoissani vain hetki sen jälkeen, kun olemme keinuneet toistemme syleilyssä minun sängyssäni ja olleet suorastaan eläimellisen raisuja ja äkkinäisiä liikkeissämme. En mitenkään voi sallia sitä, että sinun kaunis, täydellinen olemuksesi on lakannut olemasta olemassa! Ei, ei, ei!
	Poliisit haluavat pidättää minut, sillä joku heistä löytää pulverivarastoni. Joudun käsirautoihin, vaikka kaikki puhuvat koko ajan, että tarkoitus ei ole aiheuttaa minkäänlaista kohua. Olen turta ja hämmentynyt, enkä osaa tehdä enkä sanoa mitään. Näen sivusilmällä, kun sinut raahataan pois peitellyillä paareilla. Kun minut lopulta viedään, naapurissani asuva kissamummo avaa ovensa ja toivottaa minulle hyvää päivänjatkoa. Kun pääsemme ala-aulaan ja ulos, kadulla parveilee kuvaajia ja toimittajia, jotka huutavat päällekkäin kysymyksiään siitä, mitä tapahtui ja tapoinko minä “heidän Jeanansa” ja että olenko minä psykopaatti ja narkomaani ja sairas ja sekopää ja että mitä haluan kommentoida asiaan. Poliisit hätistelevät ihmisiä kovin ottein edestäni ja kun lopulta tulen sysätyksi poliisiauton takapenkille, tunnen suurta helpotusta.
	Saan soittaa yhden puhelun, niin kuin proseduuriin kuuluu. Soitan Josaferille, joka on varmaankin jo yrittänyt soittaa minulle useita kertoja, mutta kännykkäni on takavarikoitu. Hän on järkytyksestä sekaisin. Minäkin saan sanotuksi vain yhden virkkeen:
	“Saitpas otsikkosi, toivottavasti olet nyt tyytyväinen.”    

Aamiainen kultapölyllä

Hänen elämänsä tuntui olevan loputtomia juhlia, kutsuvierastilaisuuksia ja näyttelyitä, otteluita ja tilanteita, joissa hymyillä kauniisti, edustaa ja olla tasapainoisen hyvinvoiva ja iloinen. Hän oli nyt nuorisoidoli, jonka jokaista tekemistä syynättiin ja pidettiin hyvätapaisuuden osoituksena. Hän oli esiintynyt koko perheen musikaalielokuvassa, julkaissut kaksi levyä ja hänen konserttinsa olivat tunnettuja taidokkaista tanssiesityksistä sekä valtavasta orkesterista, jossa vaikutti maan parhaita puhallin- ja jousisoittajia. Hän myi miljoonia, konsertteja järjestettiin enää isoilla areenoilla ja suurimmissa konserttisaleissa, joita isoista kaupungeista löytyi. Häntä matkasivat katsomaan perheet kolmensadan kilometrin säteeltä, ja hän oli kaikin puolin turvallinen ja miellyttävä idoli muromainoksineen ja suorine, valkoisine hampaineen.
	Hänen nimensä oli Masye. Hän oli 22-vuotias nuori nainen, jota hänen yli-innokkaat vanhempansa olivat painostaneet jo kolmivuotiaasta asti viihdealalle. Hän oli ravannut koko pienen ikänsä erilaisilla tanssi- ja laulutunneilla, hänen hörökorvansa oli leikattu piiloon hänen ollessaan kahdeksanvuotias ja muutenkin hän oli kaikin tavoin koulutettu tehtäväänsä nuorisoidolina. Hänen äänensä oli voimakas ja laulajana hän oli erittäin taidokas, mikä oli peruja runsaasta ja kurinalaisesta harjoittelusta. Hän oli kaunis ja näyttävä nuori nainen. Hänen vanhempansa olivat uhranneet kaiken hänen puolestaan. Hänen äitinsä, hersyvänauruinen ja ylipainoinen Olenke, oli 37-vuotias saadessaan hänet, hänen isänsä muutaman vuoden vanhempi. Olenke oli jättänyt työnsäkin sen takia, että voisi keskittyä siivittämään tyttärensä menestykseen hinnalla millä hyvänsä. Masyen isä Roob puolestaan teki hänen uransa alkuaikoina töitä lähes ympärivuorokautisesti saadakseen elätettyä perheen ja maksettua kalliit kurssit ja taitotunnit, joille Olenke Masyeta raahasi harva se päivä. Tyttö sai palkintoja hyvistä koulusuorituksista ja sanktioita, kuten arestia, mikäli ei onnistunut saavuttamaan kaikkia hänelle asetettuja tavoitteita, kuten esimerkiksi äänenavausta flunssassa. Jo varhain Masye oppi siihen, että hänestä tulisi tähti, ja hänen äitinsä treenasi häntä mielellään leikkimällä milloin toimittajaa, milloin paparazzia ja yritti opettaa tyttärelleen erilaisia siveellisiä poseerausasentoja sekä mallivastauksia tyypillisimpiin kysymyksiin. Masyen hampaat valkaistiin hänen ollessaan 11-vuotias, sillä hän oli perinyt isänsä puolelta kellertävähampaisuutta. Hänen äitinsä olisi halunnut hänen jumppaavan nekin vähäiset ajat, jotka hän vietti muutamien ystäviensä kanssa. Heidät hän oli saanut musiikkileireiltä ja koulusta. Hänen isänsä laittoi Olenkelle luun kurkkuun jossain vaiheessa ja sanoi, että myös normaali ja eheä lapsuus ja nuoruus ovat tärkeitä uran kannalta. Sen johdosta Masye sai pitää ystävänsä, joista tulikin hänelle nopeasti elinehto.
	Jossain vaiheessa hänen äitinsä bongasikin musiikkiporukoista hänelle oivan poikaystävän, iloisen Jeppsten, jonka kanssa hän seurustelikin, eli istui tämän vanhempien huvilan puutarhassa posliininen teekuppi kätösissään ja päällään silkkinen leninki, jonka hänen äitinsä oli hänelle valinnut. Jeppste oli jo silloin ilmetty homoseksuaali, mutta tämän vanhemmat olivat iloisesti Masyen vanhempien juonessa mukana ja niinpä nuoria ohjattiin jatkuvasti tekemisiin toistensa kanssa. He kävivät yhdessä kävelyllä puistoissa, katsoivat siveellisesti eri puolilla sohvaa elokuvaa, jonka Jeppsten Olenken kanssa yhtä todellisuudesta vieraantunut äiti oli heille valinnut. Sekin oli lasten musiikkielokuva. Nuoret olivat 13-vuotiaita, ja heitä molempia raahattiin myös mitä omituisempiin roolitustilaisuuksiin. 
	Jeppste oli aloittanut uransa jo kolmivuotiaana esiintymällä automainoksessa. Häntä oli kuvattu kylpyammeessa vaahtopäisenä pikkupoikana, josta olikin tullut kansan sympatiseeraama pikkuvesseli. Se, miten kylpyammeessa istuva lapsi liittyi autoihin, ei kiinnostanut ketään. Sen jälkeen hänen uransa oli edennyt muutaman televisiomainoksen kautta pikkurooleihin d-luokan perhe-elokuvissa, jotka päätyivät lopulta levitykseen vain tv:ssä. Masyen äiti puolestaan halusi tytön lyövän kerralla läpi, joten ei ottanut vastaan mitään turhan vaatimattomia rooleja. Hän tähtäsi tyttärensä huipulle eikä aikonut tyytyä yhtään sen vähempään.
	Niin kävikin, kun hän sattui nappaamaan pääroolin erään koko perheen megaviihdekorporaation jätti-investoinnissa, jossa seikkaili nuori neitonen. Kuten kuvioon kuuluu, tyttö ei ollutkaan mikään aivan tavallinen tyllerö, vaan neito, joka öisin muuttui yksinäisiä lapsia auttavaksi supersankariksi. Roolitustilaisuudessa hän oli ollut pääkipuisena ja lopen kyllästyneenä, mutta oli kuitenkin onnistunut huumaamaan roolittajat treenatulla, puhtoisella olemuksellaan ja tasokkaalla lauluäänellään. Hän oli rooliin parempi kuin kukaan muu. Ja voi, kuinka suosittu hänestä tulikaan. Yhtäkkiä hän oli kaikkien huulilla, hänen kutrinsa kaikkien nuortenlehtien kannessa ja kaunis hymynsä punaisilla matoilla ties missä Cannesista Los Angelesiin saakka. Hän oli täydellinen ihannekuva jonkinlaisesta yli-ihmisestä heille, jotka sellaista esikuvaa omaan tyhjään elämäänsä kaipasivat.
	Kaikki hänen äitinsä unelmat olivat toteutuneet, kun hänen toinen levynsä ilmestyi muutama vuosi ensimmäisestä elokuvasta. Hänen urakiitonsa oli mieletön ja suvereeni ja hänen avujaan ihasteltiin lehdissä. Kukaan ei kirjoittanut hänestä ikävästi, vaan hän oli aina tarinoiden kaunis ja ihana ja herttainen neitokainen, joka kävi läpi hyväntekeväisyysgaalat ja taitoluistelun yleisönostatukset. Hänen huonoista päivistään ei kirjoitettu eivätkä paparazzit ottaneet hänestä kuvia kaivamassa nenäänsä. Hän oli kaikin puolin onnistunut nousemaan julkkikseksi, jota media ja yleisö kunnioittivat ja pitivät fiksuna, reippaana, kauniina ja aina yhtä täydellisenä, suorastaan missi-instituution tuotetta parempana mainoskuvana valtionsa nuorista toivoista. 
	Mutta hän ei ollut onnellinen. Kun hän voitti teinigaalassa palkinnot sarjoissa Vuoden naisnäyttelijä, Vuoden suudelma - yhdessä Kittiba ja viheliäiset varpuset -elokuvan vastanäyttelijänsä kanssa - sekä Paras tukka koko perheen elokuvassa, hän käveli onttona lavalle ja otti palkinnot vastaan hymyillen. Sen jälkeen hän meni takaisin paikalleen keskelle salia, suoraan talk show -suosikki-isännän sekä maailman taidokkaimman muotibloggaajan väliin ja jatkoi onttoa hymyilemistä.
	Kun gaala päättyi, hän meni suorinta tietä - eli limusiinissa, ainakin kolmessa eri hississä ja eteisaulassa - muuan hotellin kattoterassilla olleille jatkoille, joista ei oltu hiiskuttu kuin harvoille ja valituille. Sitten hän joi kuohuviiniä auringonnousuun ja päätyi harrastamaan seksiä kahden miesmallin kanssa, jotka aamun aikana näyttivät hänelle, kuinka kokaiinia vedetään ja sitä Masye teki, otti nopeasti oppivaan tyyliinsä vinkeistä vaarin ja mummon ja isoenon ja nuuski nenäänsä paksun viivan ja sen jälkeen makasi sängyllä alasti omissa ja toisten eritteissä ja poltti budilla jatkettua tupakkaa ja katseli pilvenpiirtäjiä, joista monet jäivät hotellia matalammalle. Oli usvaa ja sumua ja sitten oli hän, joka hymyili autuaana, raukeana. Hän oli elossa. 

Passiivis-aggressiivinen reaktio elämän mitättömyyteen

Olemme kokoontuneet tänne kunnioittamaan Aselea Purgen muistoa. Aselea teki elämäntyönsä näyttelijättärenä, jonka ikimuistoiset roolisuoritukset ovat jääneet mieliimme yhteensä kuudelta vuosikymmeneltä. Aselean valloittava persoonallisuus, henkiset arvot ja 
- vittu mitä paskaa. Mokoma akka oli naimisissa varmaan sata kertaa ja yhdeksänkymmentäyhdeksän niistäkin kerroista itsensä kanssa. Mokoma, keskenkasvuinen lumppu, joka aina kuvitteli olevansa jotain suurta, mutta oikeasti hän oli vain keskinkertainen hissukka, joka luuli olevansa suuri lé artiste ja joka lopulta innostui lieveilmiöistäkin vain ollakseen uskottava lajissaan. Oikeasti hän ei olisi varmaan koskaan edes juonut yhtäkään kulausta kuohuvia juomia, jos se olisi ollut hänestä kiinni, mutta sen sijaan hän opetteli yhdeksäntoista erilaista tapaa huijata juovansa samassa tahdissa kuin muut, ja lisäksi hän vielä veti uskottavasti humalaisen roolin ylleen. Sitten hänen piti näön vuoksi olla jatkuvasti humalassa, jotta hän pystyi tekemään siitäkin itselleen jonkinlaisen saavutuksen - hän kirjautui katkaisuhoitoon ja hankkiutui sieltä kahdessa päivässä pois, hän halusi vain ottaa siitäkin kaiken saatavilla olevan huomion irti, jotta saattoi sitten itkeä julkisuudessa rankkaa elämäänsä. Ilmankos hän elikin läpi kaikki sodat ja selvisi mistä vaan - hän oli yhtä noloa kuorta koko ämmä, mokomakin lehmä! “Parhaat lähtevät ensin”, se on niin totta ja vieläkin todemmaksi se tulee, kun tajuamme, että Aselea eli - jumalauta sentään - 87-vuotiaaksi. Hän oli aikamme yliarvostetuin näyttelijätär, joka alkoi näytellä vain, koska ei menestynyt missään muussa, mitä yritti. Hän oli läpimätä ja kaksinaamainen nainen, joka petti kaikki läheisensä mennen tullen ja välitti vain omasta hyvinvoinnistaan, viimeiseen asti hän jaksoi tolkuttaa muille, kuinka hän oli niin kaunis ja taitava ja lahjakas ja kuinka kenestäkään ei ollut hänelle vastusta. Hän vielä säilytti muistinsa elämänsä loppuun saakka, joten edes vaikea dementia ei päästänyt meitä muita hänen ikeestään! Onneksi hän meni ja kuoli! Olisin varmasti muuten päästänyt hänet itse päiviltä, virittänyt myrkkyampullit ja käsiaseet ja mennyt hieman tervehtimään häntä ylikalliiseen hoitokotiin, jota ylläpitivät hihhulilahkolaiset, joihin hän oli sekaantunut vanhoilla päivillään ja joille hän lahjoitti joka vuosi miljoonia rahayksiköitä. Hän oli juuri niin helvetin typerä, että innostui kaikesta mahdollisimman pöljästä eikä koskaan suostunut hyväksymään sitä, että elämä on suurimmaksi osaksi arkea eikä mitään loputtomia poolo-otteluita ja jahtialuksia! Ja sitten maailma itkee hänen peräänsä?! Typerän kyltymättömän ikivanhan, narsistisen hedonistin vuoksi? Mitä helvettiä?! 
	Vielä viisi vuotta sitten hän saattoi soitella lapsilleen ja tivata, näyttikö hän 50-luvulla hänestä otetussa kuvassa lesbolta. Yritimme selittää hänelle, että ei, hän ei näyttänyt lesbolta, eivätkä lesbot edes näytä mitenkään silmiinpistäviltä, mutta hän alkoi huutaa ja väitti meitä valehtelijoiksi ja panettelijoiksi ja löi lopulta luurin korvaan. Sen jälkeen minulta meni lopullisesti mielenkiinto hänen typeriin ääliömäisyyksiinsä ja soitin saman tien lakimiehelle ja sanoin, että en todellakaan halua pennin jeniä hänen suunnattomasta perinnöstään. Sen jälkeen huusin hänelle puhelimessa, että hän on tuhonnut elämäni laittamalla minut kävelemään korkokengillä viisivuotiaasta asti ja puhuttelemalla minua koko elämäni ajan kuin jotain puudelia, joita hän hankki kaksi vuodessa ja jotka hän sitten kyllästyttyään sysäsi palvelusväkensä harteille. Ääliö huuhkaja, jos minulta kysytään! Hän torpedoi kaikki eteensä osuneet ihmiset, jotka kehtasivat olla hänen kanssaan eri mieltä. Hän tuhosi heidät kuin torakat, iski stilettikoroillaan heidän itsetuntonsa pieneksi lasimurskaksi ja vielä syötti saman murskan heille. Hän oli ennen kaikkea omahyväinen paska, joka luuli olevansa jumalasta seuraava, vaikka oikeasti hän vain oli pedannut tiensä tähtiin ottamalla suihin jokaiselta elokuva-alan mogulilta. Oikeasti hän oli täysin mitätön ja turhanpäiväinen hempukka, joka valitsi ihmiset elämäänsä vain sen perusteella, kuinka paljon heistä oli hänelle hyötyä. Sen lisäksi hän heitti nämä samat ihmiset huvipaattinsa laidan yli heti, kun he sattuivat edes ajattelemaan vähänkin kriittisesti hänen tekemisistään. Hän tuntui toden totta lukevan ihmisten ajatuksetkin ja katsoi murhaavasti jäänsinisillä silmillään kaikkia pieniä maan matosia, joiden todellisuudentaju oli hänen mielestään hämärtynyt, vaikka hän oli itse se, joka oli eniten sekaisin! Mieluummin söisin kolme viikkoa pullasorsia kuin sanoisin tässä teidän edessänne, että hän oli hieno ja tärkeä ihminen. Oikeasti hän oli universumin vahinkolaukaus; helvetinkone, jota ei olisi pitänyt koskaan syntyä. 
	En ole onnellinen siitä, että olen elossa, sillä minun koko elämäni on mennyt hänen varjossaan, hänen huoliinsa heräten ja hänen vaikutuspiirissään hajoillen! Totta vitussa se tuntuu pahalta, että hänen piti vielä nelikymppisenä hankkia minut ja Jobec, varmaan sen takia hän halusi isäksemme juuri sen nuorimman uroon, jonka baarista löysi. Kyllähän hänen oli pakko tietää, ettei se suhde kestäisi 20 vuoden ikäeroa, ei mitenkään päin! No, me kuitenkin synnyimme, ta-daa! Arvatkaa, onko ollut mukavaa saada 23 000 tuhannen rahayksikön syntymäpäivälahjoja ja miettiä samalla, että Jobec on hylättynä jossain adoptiotoimistossa. Jos hän olisi pystynyt kertomaan asiasta, hän olisi varmaan sanonut muutaman valitun sanan, mutta arvatkaa mitä, hän ei enää pysty siihen! Hän kuoli 21-vuotiaana, koska hänellä oli Downin syndrooma ja cp-vamma, koska äitimme ei voinut yhtään ajatella, mitä teki meille! Helvetin puliveivari, idiootti antisankari! En tunne myötätuntoa kenenkään teidän surussanne, olette suurin osa ihan yhtä tyhjänpäiväisiä ja tekopyhiä yksilöitä kuin äitikin. Olen enemmän kuin tyytyväinen siihen, että hän on vihdoin kuollut, kaikkien näiden kipeiden vuosikymmenten jälkeen. Vasta nyt minä voin vihdoin olla elossa! Vittu, etuoikeutettuna, saatana! Onneksi tein itseni perinnöttömäksi, ihan täydellistä! En haluaisi yhtäkään hilua hänen kuppaisesta perinnöstään, joka on niin törkeän iso, että sillähän voisi ruokkia vaikka puoli Afrikkaa, mutta tietenkään tahot, joille hän perintönsä jätti, eivät sitä tee, koska vittujen kevät ja kyrpien takatalvi sentään, hän halusi tukea näyttelijäkoulutusta! Älkää nyt helvetti soikoon kukaan lähtekö sille tielle, sillä se tie vie yksinkertaisesti turmioon! Työnnän jokaikisen paskapalkinnon, jonka hän liian pitkällä urallaan voitti, suoraan sen ihmisen peräsuoleen, joka tulee inisemään minulle, että on pahoillaan puolestani! Olen helvetin onnellinen, tämä on elämäni paras päivä! Menkää kotiinne, vitun lussuperseet, ei täällä ole mitään nähtävää! Olette saaneet leipänne ja sirkushuvinne ja tiesittekö, että näytätte suurin osa ihan vitun typeriltä ja turhanpäiväisiltä ihmisiltä noissa suunnittelijoiden luomuksissanne ja helmikorvakoruissanne! Äiti oli niin täysin turha ihminen, miksi te täällä itkette, ajattelisitte edes nenäleikkauksianne tai sitä, juotteko loppuillasta viskiä vai valkoviiniä! Kyllähän me kaikki tiedämme, että teidän vain pitää olla täällä, koska teille on sanottu, että saatatte saada palstatilaa joltain vitun turhalta seurapiirisivulta jossain viikkoaviisissa! Katsokaa nyt itseänne, sinäkin vitun pastori siinä näytät ihan helvetin typerältä tuossa ääliömäisessä kaavussasi, kamoon, ei tämä elämä ole mikään Soappijengi VI: Rooiboksen paluu! Jätä nyt hyvä ihminen tuo typerä hattukin jonnekin narikkaan, teidän typerä kirkkonne ei tarjoa kenellekään mitään pelastusta, senkin vitun typerät marttyyrit! Mitä tekään tiedätte mistään henkisyydestä, aaaargh! En kestä kunnianhimottomia ihmisiä, ja juuri sellaisia te kaikki olette. Luulette, että olette jotenkin piireissä tai pinnalla, vaikka olette oikeasti loputtoman kuilun reunalla! Tulkaa pois sieltä paperinukke- ja pahvimainosmaailmastanne ja alkakaa elää! Nouskaa pois sieltä pelon ja vihan ilmapiiristä ja ottakaa elämänne omiin käsiinne! Teistä yksikään ei yllä naurettavuudessa äitini tasolle, ettekä te millään muotoa ole samalla tavalla sekaisin kuin hän. Pah, mikä vitun taiteilijamyytti, sekaisin ne pimeimmät ovat! Menkää nyt vittuun täältä!
	Yleisö katsoo minua tyystin hiljaa. He odottavat. Rykäisen ja jatkan:
	ainainen omistautuminen toisten ihmisten auttamiselle tekivät meihin kaikkiin lähtemättömän vaikutuksen. Hänen intensiteettinsä ja välittömyytensä olivat läsnä kaikessa, mitä hän teki. Hänellä oli aina aikaa hymyillä ja kysellä kuulumisia, ja minne hän menikin, siellä häntä myös rakastettiin. Hän rakasti maailmaa aivan yhtä vilpittömästi kuin meitä lapsiaan, jotka hän nosti aina kaiken muun yläpuolelle.  

Ruosteinen maailmanpyörä ydintuhon jälkeisessä maailmassa

Minä en tunne käsiäni enkä jalkojani. Ne nykivät, huomaan sen, mutten tunne niitä. Hyperventiloin ja yritän haukkoa happea, mutta mitään ei ole tehtävissä. Hengitykseni salpaantuu, tunnen kuristuvani ja näen jo mielessäni, kuinka elämäni filminauha pyörähtää ympäri, kaikki lapsuusmuistoni. Oksettaa, mutta en tiedä, tuleeko mitään ulos. Tunnen kyyneleet kasvoillani, ne valuvat kuumina ja jättävät jälkeensä kihelmöivän tunteen kulkiessaan leuan varjoja pitkin aina kaulalle, solisluiden päälle ja lopulta rintavakoon, jossa ne jo tuntuvat kylminä ja yhdistyvät kylmään hikeen, jota ihoni läpi puhkitulee jatkuvalla syötöllä. Yritän huutaa, mutta suuni ei aukea. Aikaa kuluu, kuluu, kuluu. Tuntuu kuin olisin ajautunut limboon, ajatusten ikuiseen karuselliin, jossa aikaa eikä paikkaa ole, on vain minä ja syvä, syvä pimeys. Puoleensavetävästi se kutsuu minua ja kun yritän kääntää katseeni, se hyökkää päälleni ja huutaa, repii minua. Näen raapimisjäljet käsivarsissani, tunnen kuinka pimeys luikertelee korvakäytäviäni pitkin aivoihini ja nappaa aivojen massaa samoilla saksilla, joilla kätilö leikkaa napanuoran irti. En saa otetta mistään, kuulen vain humisevan kohinan ja näen, kuinka huone vääristyy. Silmäni muljahtavat ja kaadun, vellon, valun pitkin lattiaa, kuljetun yli alisen virran, olen kohdun lämmössä ja pienempi ja suurempi kuin kukaan missään. Olen aamukaste ja sarastus ja illan pimennys ja talvipäivänseisaus ja kuolemanlaakso, josta raamattu paasaa. Olen ikuisuus ja ajattomuus, ja silti olen tukahdutettuna tässä pienessä mustassa kuutiossa, josta en pääse ulos ja joka pettää jokaisen ajatukseni, ottaa sillan pois ja syöksee minut taikametsään, jossa puut kuiskivat ja muuttavat heti perään muotoaan. Niistä tulee äkkivääriä julmakasvoja, jotka huutavat minun nimeäni ja niiden ilmeet vääristyvät, ne pimentävät taivaan ja maan ja siellä minä seison, niiden keskellä turtana ja täysin vastaanottavaisena. Ne kuiskivat taas, supattavat, huuto yltyy toisaalla, aivan kuin betonin takana tapettaisiin naisia ja lapsia, ja kuulen niiden itkun ja valituksen ja olen siinä kuin Eva Braun, peloissani enkä täysin kiinni siinä, mitä tapahtuu. Metsä muuntaa muotoaan laaksoksi, jonka taivas on tummanvioletti ja maa verenpunainen, minä kuljen siellä ja näen Nooan arkin hylyn, joka on kuivalla maalla ja silti limottunut ja julkea, siinä se seisoo ja minä katson kauhusta kankeana sen sisuksiin, jotka ovat täynnä aluskasvustoa ja pelkoja ja unelmia, kaikkien maailman hukkuneiden ihmisten toiveita ja kauhuja. Irvokas noita tulee ja nappaa minut raakkuvasti nauraen mukaansa Nooan arkin hylyn sisälle ja pyörittää kehoani pitkin lismaisia kalusteita, heittelee minua sääriluilla ja kirahvien ja kilpikonnien jäännöksillä, pyörittää, sylkee päälleni ja nauraa vaan, ikuisesti huutaa ja hymyilee päälle. Samassa hylyn pohjalla onkin allas, joka on täynnä lietettä, ja jossa ui haikaloja evät pinnalla. Noita heittää minut haiden keskelle ja jatkaa raakkumistaan. Yhtäkkiä nauruun yhtyvät minun vanhempani, jotka hihkuvat ja hihittävät, jopa isä, joka ei koskaan naura. Siinä he ilmeilevät ja osoittelevat minua. Samalla huomaan, että seinissä häivähtää uhkaava varjo, joka katoaa aina, kun katson sitä päin. Hait piirittävät minua, nekin päästelevät kummallisia ääniä, aivan kuin pääni sisäisiä taajuuksia muokattaisiin ulkoa päin ja kuulen vain kirskumista, kynsien kulun liitutaululla ja haarukan kirskahduksen posliinilautasen pohjassa. Yritän huutaa, mutta huutoani ei vieläkään pysty kuulemaan kukaan, en edes minä itse. Olen tunnoton, ja silti tunnen, kuinka joku näykkää minua jalasta, hai vetää minut lietteeseen niin, että henkitorveni täyttyy paskasta ja kusesta, ja sitten minä kuolen, kunnes synnyn uudestaan viisivuotiaana tyttönä jonnekin päin Kaakkois-Aasiaa ja siellä minua raiskataan, joku heittää happoa silmiini niin, että menetän näköni ja sitten minua raiskataan taas, pieni viattomuuteni rikotaan julmimmalla mahdollisella tavalla ja kuolemakaan ei tule pelastamaan, vaan tunnen, kuinka raiskaaja vaihtuu toiseksi, kolmanneksi ja lopulta kuudenneksitoista, ja kaikki nauravat ja heidän henkensä haisee sahdilta ja he vain nauravat, nauru kumisee pitkin mannerta ja kulkeutuu tsunamin lailla Pohjois-Amerikkaan ja sieltä Eurooppaan ja pyyhkii kaiken mennessään, tekee kaikista maailman lapsista orpoja ja jättää heille perinnöksi kulkutaudit, sodat ja vihan, joka ei koskaan pääty. Minä olen edelleen sokea, mutta raiskaamiseni on lopetettu, nyt ihoani poltetaan, pienen tytön sukupuolielimeni silvotaan ja minulle huudetaan, kuinka olen halpa huora. En edes tiedä, mitä se tarkoittaa, enkä liioin sitä, mitä minulle tapahtuu, tiedän vain, että se on kuvottavaa ja kamalaa. Menetän lopulta tajuntani, mutta olen taas välitilassa, jossa näen autiotalojen ikkunoissa vilahtavia ihmishahmoja, jotka eivät ole ihmisiä, vaan olentoja, jotka haluavat minulle jotain hyvin pahaa. Samassa minut vedetään keskelle autiotaloa, jossa tuoksuu edelleen ihmisen hiki ja jossa ei näy olevan ketään, mutta silti tiedän, etten ole yksin. Istun rikkinäisen, muinaisen pianon ääressä ja huomaan sormieni soittavan jylhää, painostavaa melodiaa. Edessäni oleva seinä on kokonaan peiliä ja peilissä näkyy hahmoja, joita en näe vieressäni. Ne tuijottavat minua silmät tyhjinä kiiluen ja huutavat ääneti apua, huutavat armoa ja osa niistä on pahoin palaneita. Toisilla on silmien paikalla kuopat, kolmansien hymyissä vilahtaa kummallisia sävyjä ja niiden kasvot vaihtuvat lennosta toisten ihmisten kasvoiksi. Katson itseäni, mutten tunnista katsettani, tuntuu kuin katsoisin syvälle tyhjyyteen. Sormeni juoksevat pianon näppäimillä, en pysty liikkumaan ja yhtäkkiä peilissä näkyvät hahmot alkavat laulaa karmaisevia loitsuja, ne kuulostavat pahaenteisiltä ja pelottavilta, ja samassa lennän päistikkaa ulos ikkunasta ja huomaan olevan pellonreunassa. Pellolla seisoo variksenpelätin, jota kohden jalkani alkavat minua kuljettaa. Kun pääsen lähelle pelätintä, se herää henkiin ja sen katseessa on äärimmäinen pahuus, karmivin koskaan näkemäni ilme. Se katsoo minua hievahtamatta, sen ilme näyttää aavistuksenomaisesti hymyltä, mutta ei ole sitä, vaan jonkinlainen totuus kaiken olevaisen hulluudesta. Se katsoo minua ja yhtäkkiä sen katse lasittuu, porautuu lävitseni ja lakkaa olemasta. Jalkani lähtevät juoksemaan kohti metsää, jossa puut jälleen kuiskivat ja huokailevat nimeäni, tällä kertaa säälien ja itkien ja parkuen. Näen puiden välissä kummallisen huppupäisen miehen, joka ilmestyy aina sopivalle etäisyydelle minusta, mutta ei lähesty minua, katsoo vaan kummallisella katseellaan. Juoksen ja juoksen, kunnes liukastun ja putoan jokeen, joka vetää minut syvyyksiin. Siellä näen loputtoman määrän laivanhylkyjä, joiden lomassa lilluu ruumiita - pöhöttyneitä, kalojen syömiä ruumiita. Nekin ovat joskus olleet jonkun äitejä, lapsia, miehiä, vaimoja, mutta nyt ne kaikki uivat täällä minun seurassani. Osa niistä on kietoutunut kasveihin, osan kasvoilla on yhä sellainen epäuskoinen ilme, jollainen jää ihmisille, jotka eivät ole koskaan miettineet kuolevaisuuttaan ja sitten yhtäkkiä vain kuolevat. Näen paljon vauvoja, jotka ovat kuolleet ilman mitään tähdellistä syytä, joiden pienet sielut ovat kohonneet taivaalle lintujen nokkiin ja muuttuneet variksiksi ja korpeiksi, jotka lentävät loputtomuuksiin ja vievät jokaiseen paikkaan mukanaan lohduttoman viestin kaiken keskeneräisyydestä ja loppuvaisuudesta. Joidenkin ruumiiden aivoista valuu verta, joka sekoittuu sameaan veteen. Viimeisillä voimillani saan pyristeltyä itseni pinnalle. Hetken ehdin hengähtää ja ajatella olevani turvassa, kunnes horisontista eteeni lipuu aavelaiva, jonka kannella vilkuttavat kaikki minulle rakkaat ihmiset, joita on lopuksi yllättävän monta. He huiskuttavat ja hymyilevät onnellisina ja iloisina, ja he ovat kaikki kalpeita ja kuolleita ja katsovat, katsovat minua odottavainen pilke silmissään. Tajuan, että he ovat tulleet hakemaan minua, mutta en voi lähteä heidän matkaansa, en halua kuolla vielä! En tahdo! Lähden uimaan vastakkaiseen suuntaan, yritän valjastaa särkyvän mieleni jokaisen sopukan tottelemaan alkukantaista käskyäni: selviydy. Uin, uin, uin, uin uin uin ja lopulta huomaan, että en ole liikkunut senttiäkään, mutta samalla aavelaiva on kadonnut ja tilalle on ilmestynyt klovneja ja nukkeja, jotka vetävät minut pois vedestä, joka on muuttunut koskeksi. Ne nostavat minut sillalle, joka paljastaa koskessa syöksyvät miekat ja veitset, jotka iskeytyvät pinnalle nousevien ruumiiden selkiin, silmiin ja sukupuolielimiin. Kaikkialla kaikuu kirkkokuoron voimistuva laulu, joka toistaa vuosisatoja salassa pidettyjä rituaalimaagisia loitsuja, kuoro soi täydellisesti yhteen ja kuulostaa silti kakofoniselta. Klovnit ja elottomat nuket katsovat minua ja hymyilevät nekin. Usvasta kävelee eteeni armeija nälkiintyneitä lapsia, joiden ympärillä pörrää kärpäsiä ja jotka huutavat nekin niin, että kirkkokuoro jää hetkeksi taustalle. Sen jälkeen ne ohittavat minut ja katoavat ujeltavaksi tuuleksi pelkojen metsään. Koetan kertoa klovneille ja nukeille olevani hädässä, mutta ne vain hymyilevät ja näyttävät levollisilta. Yritän taivaltaa sillan läpi, mutta kaikkialla on savua ja pieniä tulipaloja ja kuolleita ihmisiä ja kuulen vain vaikerrusta, mokellusta ja surujen surinaa. Lopulta saan raivattua tieni sillankupeeseen, jossa kaadun kivikkoon, joka repii sisäelimeni ja jättää minut haaskalintujen syötäväksi. Yritän hengittää, mutta henki pakenee minusta ja tunnen, kuinka lävitseni kävelee vuosituhansia vaeltaneita sielujani, jotka ylläni päästävät pelottavimpia tietämiäni ääniä. Rotat juoksevat vatsaani kohti suut nälästä napsuen ja käyvät käsiksi aorttaani, palleaani ja munuaisiini, järsivät niitä innokkaasti eivätkä lainkaan ahneuttaan häpeillen. Sieraimistani alkaa kulkea jättiläismuurahaisia ja yhtäkkiä kuulen vain heinäsirkkojen ryskeen, joka kohoaa helikopterin ääneksi. Ohitseni hyppelee valkoinen jänis, pysähtyy kohdallani kotvaseksi ja sitten hyppelee pois. Sitten kuulen vain piippausta.
	“Hava!” siskoni kiljahtaa ja kumartuu ylleni niin voimallisesti, että tuolin jalasta kuuluu epämääräinen paukaus. Katson häntä ja menee hetki, että todella ymmärrän hänen olevan siinä. Tajuan makaavani pedissä, käsiini ja nenääni kulkee letkuja. Nyt myös äiti ja Holena pomppaavat luokseni ikkunan ääressä olevilta tuoleilta. Hengitän raskaasti, mutta mitään ikävää ei tapahdu. Huone on valoisa ja rauhallinen, ainoastaan hengityskoneen piippaus kuuluu vaimeasti taustalla, samoin ilmastoinnin hurina. Äidin silmät täyttyvät kyyneleistä.
	“Voi rakas, pieni…” Äiti ojentuu halaamaan minua ja vetäytyy sitten taaemmas, kun sisko rykäisee merkitsevästi. Äiti silittää poskiani ja katsoo minua helpotuksen ja huolen sekaisella katseella.
	“Kuule, Hava”, Holena sanoo ja astuu äidin takaa esiin. “Säikäytit meidät kaikki todenteolla. En haluaisi ottaa tätä esiin vielä, mutta maailma odottaa. Mitä haluat minun kertovan heille?”
	Katson Holenaa, joka näyttää väsyneeltä ja uupuneelta, hän ei ole varmaan nukkunut hetkeen. Katson äitiä, joka on liikutuksesta sekaisin sekä siskoani, joka on vain hiljaa niin kuin aina.
	“Sano, että olen nähnyt kadotuksen enkä enää koskaan halua joutua sinne.”
	Holena huokaa, mutta ei vaikuta vihaiselta, enemmänkin helpottuneelta. Äiti ottaa tuolin ja istuu sille viereeni. Hän purskahtaa lohduttomaan itkuun ja erotan vain muutamia sanoja, kuten hoito ja elämä. Sisko ei vieläkään sano mitään, mutta hän puree huultaan.
	“Minun täytyy mennä nyt tekemään järjestelyjä”, Holena sanoo. Hän sulkee oven mennessään ja jättää minut, äidin ja siskon tähän valkoiseen huoneeseen. Huokaan raskaasti ja hymyilen heille kainosti.

Soudetaan vaan

Ei sillä ole mitään väliä, mitä minä tunnen. Emme kuitenkaan voi saada toisiamme. Sinä olet naimisissa oleva lakinainen ja minä näyttelijä. Ei näitä asioita vain voi määritellä tapahtuvaksi. Voimme mennä saareen vaikka kuinka monesti, voimme soutaa ja kiroilla ja soutaa lisää, mutta siltikin olemme saaressa, emme kiinni mantereen arkisessa aherruksessa. Se on arkista vain sinulle. 
	Tämä rakkaus tappaa meidät vielä. Liikkuvia osia on liikaa. On kuin käsikirjoitus, jota olisin harjoitellut pitkään, napattaisiin minulta päivittäin pois siten, että sen sivuja muokattaisiin rankalla kädellä. Joutuisin joka päivä määrittelemään koko roolihahmoni olemuksen uudestaan, mikä kävisi pidemmän päälle raskaaksi. Yhtenä päivänä roolihahmoni lapsuus olisi ollut kurja ja rankka, toisena tasapainoinen ja aivan täysin keskiluokkainen. Ei sellaisesta tarinasta vain saa mitenkään otetta, etenkin jos kuvausten olisi määrä alkaa viikon kuluttua.
	Minulta otetaan joka päivä pois sinut. Vaikkemme edes näkisi, tiedän, että niin tapahtuu. Pahinta on silloin, kun näemme. Tapaamme nuhjuisissa motellihuoneissa, joissa ilma on niin homeista, että jopa minä saan siitä silmien kirvelyä ja ihottumaa. Sinä hermoilet joka kerta, kuinka vaatteisiisi jää outo löyhkä, jonka miehesi haistaa. Sitten matkustat toiselle puolelle valtiota puolustamaan julmia rikollisia ja pesetät vaatteesi maan parhaissa paikoissa minun maksamillani rahoilla. Ei sinullakaan ole pulaa pikkurahasta, mutta minun kuukausituloni painivat silti omassa sarjassaan sinun rinnallasi. Oikeastaan lähestulkoon kenen tahansa ei-viihdealalla olevan palkkaan verrattuna. Maailmanmeno on sellaista, leipä ja sirkushuvit myyvät ja tuovat apeen pöytään, ja samalla moni jää rannalle ja elättää itsensä lopulta pesulassa, johon sinä viet aviorikostasi peitelläksesi vaatteesi pestäviksi. Meillä on tämä yhteinen salaisuus, maailma joka on olemassa ja joka ei siltikään ole. Ainahan sitä sanotaan, että ei ole olemassa ovia, joita ihminen itseltään sulkee, mutta kyllä niitä on. Minä en yksinkertaisesti pysty astumaan esiin suhteestani sinuun - ja sinulla vasta menetettävää onkin. Olet oikea unelmien sielunmessuemäntä. Sinulla on kaksi mallikelpoista lasta - Oudi on kuvataidekoulussa ja Per pelaa jalkapalloa - ja mies, joka toimii huippukirurgina haastavissa traumatehtävissä. Lisäksi sinulla on urasi, johon siihenkin liittyy oma julkinen paineensa. Et voi puikkelehtia baareissa pitkin iltoja etkä liioin sekoilla muutenkaan mitään tämänkaltaista kuin mitä me teemme.
	Olet hankkinut peruukinkin, jotta sinua ei tunnistettaisi. Minä puolestani pidän lippalakkia ja aurinkolaseja, vaikka se onkin aika kliseinen ratkaisu. Olen kuitenkin huomannut, että harva loppujen lopuksi tunnistaa minut. Ehkä se johtuu siitä, että minulla ei ole tatuointeja, olen muutenkin vain normaalikunnossa, en mikään lihaskimppu. Lisäksi hiukseni ovat ei-minkään väriset, mikä omalta osaltaan helpottaa ahdistusta tunnistettavuudesta. Näytän oikeastaan aivan täysin tavalliselta tallaajalta, etenkin jos annan sängen vähän kasvaa. Silloin minua ei huomaa kukaan, eikä kukaan ala puhua, että tuossa menee Porgaley Partge. Niinä hetkinä olen Poores Porgaley, aivan kuten virallisissa henkilötiedoissanikin. Ja niinä hetkinä haluaisin haistattaa koko maailmalla pitkät paskat ja soutaa sinun kanssasi saareen ja olla vaan ja antaa onnen puskea läpi ihohuokosistamme ja katsoa, kuinka sinun stressaantuneet hartiasi viimein saunan lämmössä rentoutuvat ja pulahtaa kanssasi rantaveteen ja loiskutella vettä kanssasi niin, että kiljuisit ja me molemmat olisimme läsnä siinä hetkessä eikä muulla maailmalla olisi mitään väliä missään. 
	Ei olisi minun tekemisistäni kiinnostuneita huonopalkkaisia juorutoimittajia, joilla olisi pahemman luokan alkoholiongelma, eikä olisi pr-edustajaani eikä luotto-ohjaajia, jotka haluaisivat jälleen minut elokuviinsa esittämään sitä rehtiä ja mukavaa kaveria, jolle käy lopulta huonosti, koska minä olen niin hyvä esittämään kuolevaa ihmistä. Näin minulle kertoi nelinkertainen Tsoom-voittaja taannoin, kun törmäsin häneen samalla kuntosalilla kuin jolla itse käyn kasvattamassa elokuvallista habaani.
	Olisimme vain sinä ja minä ja onnen pienet sirkamat, joista rakentuisi meidän elomme puutarha. Minä en ehkä ole maailman terävin tai runollisin ihminen, mutta kyllä minä tiedän, mitä se on, kun aistii toisen läsnäolon metrien päästä ja osaa sanoa tarkalleen, millaiset hymykuopat toisen alaselässä ovat. Samalla tiedän liiankin hyvin, että sinä olet toisaalla onnellinen, olet onnekas ja hehkut äitiyden loistoa. Menet sukulounaille rikkaan miehesi vanhoillisen perheen luokse ja istut heidän seurassaan, syöt oikein kolmella eri haarukalla ja kuuntelet samat alzheimeröityneen papan sotatarinat ja kälysi kuumimmat jetset-juorut säälittävien kotirouvien klubilta. Katsot häntä pitkään ja pohdit, että mieluummin ampuisit itseäsi päähän kuin jättäytyisit miehesi huollettavaksi ja alkaisit huolehtia puutarhaistutuksista ja cocktail-tilaisuuden kutsukorttien fonttityypeistä. Olet niin vahva, vahvin nainen, jonka tunnen. Samalla kasvoissasi on herkkyys, jota ei kenelläkään muulla ole. Haluaisin puhua sinusta toimittajille, huutaa nimeäsi baareissa ja hehkuttaa kaikille vastaantulijoille, kuinka ihanan valovoimaisen ihmisen olen elämääni onnistunut saamaan. Ja silti olen sitä mieltä, että sinä kärsit, pakahdut ja tuskastut elämässäsi, joka ei ole kuitenkaan omaasi. Kuljet oikeustalon käytävillä jakku suorassa ja teet työsi täydellisesti kuten sinun kuuluukin. Kotona silität huvin vuoksi lastesi vaatteet ja kirjoitat taloudenhoitajalle ohjeita seuraavaa päivää varten ennen kuin lasket kylpyammeen täyteen lähes kiehuvaa vettä ja sujautat itsesi ulos alusvaatteistasi ja laskeudut polttavaan veteen. Sen jälkeen et voi välttää kyyneleiden valumista. Ajattelet minua, minusta kirjoitettuja otsikoita ja mietit, että loppujen lopuksi meidän roolimme ovat aivan samanlaiset, vaikka operoimmekin aivan erilaisissa maailmoissa.
	Tutustuimme toisiimme, kun olin pahoinpidellyt silloisen tyttöystäväni ja sinä puolustit minua. Vältyin tuomiolta, mutta jouduin vihanhallintakurssille ja lopetin pillereiden ja alkoholin sekakäytön. Puolustit minua myös silloin, kun lehdet alkoivat ajaa minua takaa asian tiimoilta ja syyttivät minua karmeilla sanoilla lähes kaikesta maailmassa tapahtuvasta vääryydestä aina raiskauksista ydinaseisiin. Sinä tappelit pr-edustajieni kanssa siitä, miten paljon minun kannattaa asioista mainita ja autoit myös hieromaan lehdistötiedotteeni sanajärjestykset kohdalleen. Seisoit myös vieressäni, kun soitin ex-tyttöystävälleni ja pyysin häneltä syvästi anteeksi tekoani. Valitsit myös kukat, jotka hänelle lähetin. Kukkakaupan hämyisässä tuoksujen sekamelskassa minä suutelin sinua vahingossa ja sain myyjän poistumaan vähin äänin takahuoneeseen. Työnsit minut järkyttyneenä syrjään, emmekä puhuneet viikkoon. Sen jälkeen soitin ja halusin tavata sinut pyytääkseni anteeksi, mutta sen sijaan, että olisit suostunut näkemään minut jossain hienostuneessa kahvilassa, kerroitkin minulle mahdollisimman syrjäisen motellin osoitteen ja vaikka tiesit sen olevan kaikilla paitsi yhteisen onnemme tasoilla erittäin väärin, lopetit silti puhelun äänessäsi jännittynyttä odotusta.
	Juuri se, että ymmärrät minua eri tavalla kuin kukaan muu, tekee sinusta niin hienon silmissäni. Kukaan toinen ei vastaa odotuksiani ja toiveitani kuten sinä, etkä kohtele minua kuin Porgaleytä, vaan sinulle olen Poores, ensisijaisesti mies ja sielunkumppanisi, en tähtinäyttelijä seurapiiripalstojen katveesta. Sinä et halua julkisuutta, haluat pitää oman elämäsi itselläsi ja ohjat ja kontrollin kaikesta sinuun liittyvästä. Maailmaa ei voi ohjata, mutta itsesi haluat pitää ruodussa. Kaikenlaista tapahtuu, mutta en tiedä, tapahtuuko meille koskaan yhteistä onnea. Jos olisimme tavanneet jossain toisessa ajassa, kaukana täältä, ehkä tähtein välissä, ei meidän tarvitsisi miettiä asemaa, julkisuutta, ei sinun tähtilapsiasi eikä miehesi sukua. 
	Soutaminen kanssasi on ollut mahtavinta ja tärkeintä, mitä olen viime aikoina saattanut tehdä. Se, että tiedän kaiken päättyvän pian, ei vähennä tunteitani sinua kohtaan eikä tuota kipeitä muistoja, ei vielä. Nyt mielessäni on haikeus, kun mietin sinua painamassa 15-tuntista päivää jonkun egomaanisen julkkiksen lakikiistojen parissa ja vastaamassa herkästi lapsesi lähettämään kuvatekstiviestiin. Ajattelen sinua lenkkeilemässä, puremassa huultasi kivun yltyessä. Näen sinut päällisin puolin onnellisena miehesi rinnalla, kun hän vastaanottaa jälleen yhden tiedeyhteisön palkinnon. Olemme molemmat omien mieltemme vankiloissa, ehkä olemme jopa sellitovereita. Minä kävelen vastaanottamaan palkinnon roolistani homoseksuaalina sotilaana ja puheessani haluan kiittää sinua, mutta sanat juuttuvat kurkkuun, kamera ottaa lähikuvaa otsani hikikarpaloista ja liikuttuneesta ilmeestäni. Miljoonat ihmiset näkevät kaipauksen silmissäni, cocktailmekoissaan sädehtivät naiset ja puvuissaan tuskailevat miehet täällä taputtavat käsiään yhteen niin, että kumina kaikuu laakeassa hallissa. En saa sanoja suustani enempää, joten kumarran ja lähden kävelemään väärään suuntaan, kunnes minut palkinnut elokuvamoguli huutaa nimeäni ja johdattaa verhojen kautta pois lavalta, joka täyttyy musiikista ja jolle lahjakas, mutta itseään täynnä oleva stand up -koomikko nousee kertomaan välispiikkiä, jota 82 prosenttia yleisöstä ei tajua.
	Makaan hotellin sängyssä ja mietin, että sinä olet varmaan samaan aikaan laittamassa lapsillesi muroja lautaselle. Samaan aikaan kirjoitat vielä kannettavalla tietokoneellasi asiakirjoja puhtaaksi, koska et luota sihteerisi kykyyn tehdä samaa hommaa kunnolla. Unohdat kaiken muun keskittyessäsi työhön, lennähdät virtauksen vietäväksi ja toimit täysin kykyjesi mukaisesti, osaat ja olet pätevä, eikä sinun tarvitse keskittyä työtapoihisi, vaan voit vapaasti antaa mennä vaan ja luottaa siihen, että asiat järjestyvät.
	Kun näemme taas motellissa, vannot, että tämä on viimeinen kerta. Istun sängyllä ja pyörittelen lippalakkia käsissäni. Katson sinua ja tiedän, että näin sen on mentävä, vaikka se tekee kipeää ja satuttaa minua enemmän kuin ehkä mikään. Sinä esität vahvaa, mutta huomaan eleidesi olevan jäykkiä ja jäätyneitä. Olet yhtäkkiä niin lähellä, olemme vierekkäin samassa universumissa, aivan liki. Sinä laitat rannekoruasi takaisin, mutta tällä kertaa se ei tunnu onnistuvan. Autan sinua ja kun saan vihdoin ketjun paikalleen, huomaan sinun tärisevän. Halaan sinua ja huomaan itsekin, että kehoni täyttyy adrenaliinista. Olen surullinen, mieleni on tyhjä ja tiedän, että väistämättömän täytyy tapahtua, sillä meidän aikamme ei ollut tässä elämässä. Katsot minua ja alat itkeä holtittomasti, sen jälkeen räpyttelet silmiäsi ja liehittelet ilmaa käsilläsi, mutta juuri uudestaan levittämäsi ripsiväri vuotaa taas pitkin poskiasi. Minustakin tuntuu väärältä, etenkin sen takia, että minulla ei lopulta ollut muita esteitä kuin sinun jääräpäisyytesi julkisuuteni suhteen. Kaikki olisi hoitunut minun puoleltani, mutta ymmärrän, että et ole valmis irrottautumaan maailmastasi, jossa kaikki on pirun hyvin järjestelty.
	Kun lähdet ovesta, heittäydyn sängylle makaamaan sikiöasentoon ja mietin, mitä haluan elämältäni. Haluanko viinaa, naisia ja huumeita, haluanko tasapainoisen parisuhteen, haluanko olla onnellinen vai menettää kaiken.
	Seuraavalla viikolla käsipuolessani on tosi-tv-sarjassa kilpaillut tissiblondi, jota kohtaan en tunne mitään ja joka ei todellakaan osaa soutaa eikä varmaan edes tiedä, missä meidän saaremme sijaitsee, vaikka sinne ei ole pitkä matka. En kuule sinusta enää, mutta jäät mieleeni niin pitkäksi aikaa, että vielä tänäkin päivänä sinun kasvosi ovat ne, jotka näen, kun illalla suljen silmäni ja vaivun unohdukseen.

 
Omena, puu

“Siellä me vähän sitten Konne Parhin kanssa sitten hötsyntötsyteltiin!” äiti hihkaisee ja vinkkaa silmää. Istumme kaupungin keskustan kuppilassa, äidillä on päällään vähemmän vaatetta kuin strippareilla keskimäärin ja hänen huulensa ovat vinyylikiillosta liisteriset. Hänen tukkansa on puhkiblondattu hamppu, hänen ihonsa tuoksuu vanhalta viinalta, kaupan halvimmalta hajuvedeltä ja tupakalta. Hänen naurunsa on innostuneen rempseää ja hänen silmänsä tuikkivat täyttä elämänhalua. Hänen rintojensa väliin on tatuoitu perhostribaali, avonainen toppi paljastaa rintojakin sen verran, että ei paljoa tarvitse arvailla niiden ulkonäköä. Leikkausarvet eivät sentään näy.
	“Äiti, mä en ihan oikeasti jaksa kuunnella näitä samoja juttuja yhdeksättä kertaa”, sanon ja puraisen huultani. Jos äiti on aurinko, minä olen kuu, niin se on aina ollut.
	“No, kohtahan meidän pitääkin lähteä klubia kohti”, äiti ilmoittaa.
	“Häh, miten niin? Mitä klubia kohti?” terästäydyn ja katson, kuinka äiti kaivaa valkoisesta tekonahkalaukustaan peilin ja huulipunan, jota levittää estottomasti aiemman kiillon päälle. Lopputulos on… mielenkiintoinen. En sano mitään, äiti sen sijaan innostuu:
	“Niin, enkö mä muistanut sanoa! Me mennään tänään katsomaan Särkymättömiä sydämiä! Eikös olekin hienoa!”
	“Öö, mutta eihän meillä ole edes lippuja..?”
	“Katsos, tyttöseni, anna kun äiti hoitaa, mulla on keinoni”, äiti madaltaa ääntään ja nauraa sen jälkeen röhönaurua, jota kavahdan automaattisesti. Sen jälkeen äiti vinkkaa vielä silmäänsä. Hän ei näe silmieni pyörähtämistä, koska on kääntänyt katseensa taakseni, jossa arvaan kulkevan jonkun “herkkupeppuisen mussukan”. Huokaan. Onneksi äidillä on syntymäpäivä vain kerran vuodessa, ja ehkä ensi vuonna voin jättää hänen syntymäpäivänsä väliin ja sen sijaan soittaa vilpittömimmät onnitteluni. 
	“Kato, hymyä vaan huuleen, niin hyvä tulee!” äiti hihkaisee. Hän hörppää oluensa loppuun ja sitten nousee nopeasti. Minua hävettää katsoa hänen enemmän vyötä muistuttavaa hamettaan, mutta kiitän kaikkia universaaleja yliluonnollisuuksia siitä, että kukaan ei tunne minua tässä kaupungissa. Lähdemme baarista ulos tunkkaiseen kesäilmaan ja ennen kuin huomaankaan, äiti on jo vinkannut lennosta meille taksin ja tunkenut takapenkille, josta hän huiskuttaa minua istumaan viereensä.
	Taksin radiosta soi joku vanha iskelmähitti, eikä äiti malta olla avaamatta sanaista arkkuaan:
	“Minä muistan, se oli joskus vuonna 1986, kun nämä pojat olivat julkaisseet kolmannen levynsä. Minä kävin katsomassa heitä monella eri paikkakunnalla, liftasimme Noncen kanssa heidän perässään pitkin mannerta ja lopulta tutustuimme poikiin. Minä valitsin laulajan, koska olen aina ollut keulakuvien perään, Nonce puolestaan iski epähuomiossa roudarin, vaikka minä monesti yritin sanoa hänelle, että bändiin kuuluvat vain ne, joiden tukka on laitettu geelillä pystyyn. Sillä roudarilla oli pitkä, likainen tukka ja aivan liian vähän egoa minun makuuni, mutta Nonce se vaan ei uskonut. Samaan aikaan kun minä työstin laulajaa takahuoneen vessassa, Nonce puhui suloisia roudarin kanssa. Minua nauratti niin, että meinasin pissata housuuni, kun huomasin, että Nonce ei vaan ollut huomannut, että bändin pojatkin nauroivat hänelle. No, jotenkin Nonce sitten pääsi yllättämään ja tuli jollain keikalla raskaaksi näiden rumpalille, jolla kaiken lisäksi oli kaunis morsian. Se oli hullua aikaa!” Taksikuski vilkaisee huvittuneena taustapeilistä äitiä, joka hehkuu onnea kuin edelleen se sama 14-vuotias tyttö, joka vuorasi pienen huoneensa seinät rokkareiden ja iskelmätähtien julisteilla, jotka hän oli repinyt lähikioskilta viimeisillä rahoillaan ostamistaan nuorten tyttöjen lehdistä. Äiti on tavallaan melko herttainen.
	Kun kaarramme lopulta teollisuusalueelle, jonka keskellä pönöttää punainen tiilitalo, äiti on pakahtua riemusta. Hän pyytää kuskia jättämään meidät talon roskakatoksen kohdille ja hyppää sitten ulos taksista. Kuski katsoo minua kysyvästi, minä vilkaisen epäuskoisesti äidin perään ja kaivan sitten huokaisten esiin lompakkoni, josta maksan kyytimme. Painun itsekin ulos taksista ja tunnen itseni yhtäkkiä hurjan vanhaksi. Enhän minä ole kuin vasta 30-vuotias, mutta viisikymmentä vuotta täyttäneen äitini rinnalla olen likimain satavuotias. Taksikuski toivottaa hyvät illanjatkot ja kurvaa pois pihamaalta. Joudun hetken etsimään äitiä katseellani, kunnes kuulen hänen sihisevän nimeäni. Katson roskakatokseen, jossa äiti viittoo minua suurieleisesti luokseen. Välttelen kuralammikot ja menen sitten hänen viereensä. Roskakatokset ovat aivan lastauslaiturin vieressä, jossa on tupakalla kaksi miestä, ilmeisesti klubin henkilökuntaa, mikäli järjestyksenvalvoja-tekstillä varustetuista paidoista voi jotain päätellä.
	“Okei, nyt tehdään näin: Seuraat minua ja pysyt hiljaa, okei?” äiti katsoo minua kulmiensa alta, hengitys haiskahtaa hieman viskille.
	“Äiti, mitä sä…”
	“Kuules, tyttö, sä teet sitä nytkin taas. Rentoudu ja anna, kun äiti näyttää!” Olen kuolla häpeästä, mutta äiti hyökkää jo eteenpäin, eikä minun auta kuin seurata häntä. Hän viipottaa suorastaan elokuvallisen teatraalisesti lastauslaiturin ja roskakatoksen välissä olevan keikkabussin taakse, pysähtyy hetkeksi ja sen jälkeen lähtee itsevarmasti kävelemään ovella tupakoivia miehiä kohti. 
	Hän ei sano mitään, kävelee vaan muina naisina miesten ohi, mutta nämä tietysti pysäyttävät hänet. “Minnes naisilla on matka?” toinen miehistä kysyy ja heittää tupakkansa pois. Hän ottaa samalla asennon, jossa seisoo ylikorostetun ryhdikkäästi ja asettaa kätensä ristipuuskaan rintakehänsä päälle.
	“Minä olen Loob Loeuyn vieraslistalla”, äiti tokaisee ystävällisesti, äänessään itsevarmuutta, joka ei epäilytä lainkaan. Miehet vilkaisevat kuitenkin toisiaan kysyvästi ja voin nähdä heidän ajatteluprosessinsa, jossa toinen heistä miettii, että luulisi rahalla saavan parempaakin naista ja toinen pohtii, onko äiti kenties rokkarin äiti vai heila. Molempia tuskin sentään.
	“Jaahas, ja kukas sinä sitten olet?” mies kääntyy minun puoleeni ja katsoo minua tummilla silmillään.
	En tiedä mitä sanoa, mutta äiti puolestaan ottaa tilanteen haltuun:
	“Hän on mykkä orpo, joka voitti lipun tälle keikalle hyväntekeväisyysjärjestön kilpailussa.”
	Katson äitiä jälleen epäuskoisena, mutta yritän kuitenkin pitää ilmeeni peruslukemilla.
	“Ei meille kyllä ole tullut tietoa tällaisesta --”
	“Juu, se ratkesi vasta tänään! Minä taas olin viime tingassa liikenteessä, mutta Lobbeliini kyllä tietää hänet.” 
	Miehet vilkaisevat toisiaan uudemman kerran ja tiedän, että he päästävät meidät sisään. Äidin tarina on liian epäuskottava ollakseen keksitty, eikä kukaan voi olla niin röyhkeä kuin hän, eihän? Eihän kukaan äiti voisi väittää lastaan orvoksi päästäkseen tekniikan käyttämästä ovesta sisään loppuunmyydylle 1000 henkeä vetävälle klubille, jossa 20 vuotta toiminut rockbändi vetäisi väsähtäneitä hittejään kahdenkymmenen vuoden takaa ja jossa sadat äidin kaltaiset, joskaan eivät kuitenkaan lainkaan hänenlaiset menneen talven luminaiset katsoisivat silmät kiimasta kiiluen miehiä, jotka lavalla yrittäisivät epätoivoisesti elää uudestaan nuoruuttaan, joka jo kymmenen vuotta aiemmin on ollut pelkkä muisto vain heidän alkoholin syömissä aivoissaan.
	Miehet päästävät meidät hieman empien sisään ja kun meinaan avata suuni haukkuakseni äidin moraalittomaksi pataluhaksi, hän vaientaa minut hihkumalla jotain mykkien orpojen oikeuksista. Tarmokkaasti hän johdattaa minua pitkin klubin tunkkaisia käytäviä ja raahaa minua käsipuolessaan kuin ylikasvanutta chihauhuaa. Lopulta löydämme liian pitkäksi venyneen käytävän eräästä ovesta itseään piikittämässä olevan miehen, mutta sen sijaan, että äiti hätkähtäisi ja kääntyisi paheksuen kannoillaan, hän kysyykin, löytyisikö mieheltä jotain poltettavaa. Mies - yllätetyksi tulemisen järkytyksestä selvittyään - käskee äidin koppiin ja pyytää tätä tiukkasanaisesti sulkemaan oven takanaan. Jään käytävään äärimmäisen hämmentyneenä. Loisteputkilamput valaisevat käytävän ja saavat minut hetkeksi rauhoittumaan, vaikka sydämeni hakkaakin edelleen tuhatta ja sataa. Äidillä kestää ja kestää, enkä edes halua tietää, mitä hän tuon narkkarimiehen kanssa suljetun oven takana touhuaa, vaan sen sijaan palloilen käytävässä katsellen harmaisiin seiniin töherrettyjä kirjoituksia, jotka arvatenkin ovat peräisin sadoilta eri bändeiltä, rockunelman ytimessä kelluvilta sankareilta ja antisankareilta.
	Unelmien marmeladit ovat aina liian punaisia, luen seinästä, kun toinen ovi aukeaa. Jäykistyn enkä uskalla katsoa tulijaa kohti. Askeleet tulevat lähemmäksi ja kohta joku koputtaa olalleni. Käännyn katsomaan ja näen viisissäkymmenissä huitelevan miehen, jonka silmät ovat nauravaiset ja parransänki sopivan renttumainen ollakseen hieman nuorekaskin. Mies kysyy, mitä oikein teen siinä käytävällä yksin, enkä keksi muutakaan kuin näyttää kurkkuani ja elehtiä, että en pysty puhumaan. Miehen kulmat kurtistuvat hiukan, joten kaivan pikaisesti laukustani taksikuitin ja mustekynän, jota pidän aina varmuuden vuoksi - näköjään tällaisia tilanteita varten - mukanani. Kirjoitan lapulle, että olen mykkä enkä voi puhua, mutta että minulla on lupa olla siinä käytävällä. Katson miestä ystävällisesti ja toivon, että hän uskoo kieltämättä epäilyttävän meriselitykseni. Mies lukee lapun ja naurahtaa.
	“Et sentään kuuro ole?”
	Nappaan kuitin miehen kädestä ja kirjoitan siihen, että en lainkaan ole kuuro, vaan että olen tullut kuuntelemaan keikkaa mielelläni. Mies on niin mukava, että tunnen oloni epämukavaksi ja puristan laukkuani lähemmäksi lantiotani. Mies kysyy lopulta, haluanko tulla hänen mukaansa, että mitä minä yksinkään täällä käytävässä vetelehdin. Epäröin hetken ja katson ovea, jonka takana äiti ilmeisesti vetää heroiinia tai hankkii itselleen jotain parantumatonta sukupuolitautia ja ennen kuin tajuankaan, olen nyökännyt miehelle. Hän näyttää tyytyväiseltä ja lähtee johdattamaan minua eräästä ovesta sisään, läpi tekniikkaromppeella kyllästetyn pienen tunkkaisen kopperon aina toiseen käytävään asti. Tällä käytävällä on neljä eri ovea, ja yhden takaa kuuluu innostunutta keskustelua. Mies johdattaa minut huoneeseen ja ovella muistaa esitellä itsensä: “Mä olen muuten Lerre.” Hymyilen ja kirjoitan kuitille olevani Marissa. Huoneessa on kolme miestä ja yksi nainen. Nainen ja yksi miehistä keskustelevat kovaan ääneen illan juomatarjoilusta, kaksi muuta miestä makailevat sohvilla, toinen tuijottaa kattoon ja toinen selailee puhelintaan. 
	Lerre viittoo minut istumaan kolmannelle sohvalle. Olemme ilmeisesti takahuoneessa. Minulla ei ole mitään tuntumaa tällaisiin ympäristöihin, ainoastaan äidin tarinoissa näissä huoneissa tapahtuu elämänmakuisia ja paheellisia asioita, joista varmaan kaikki muut äitiä lukuun ottamatta vaikenevat näiden seinien ulkopuolella. Minua ei ole koskaan kiinnostanut musiikki eikä alkoholin käyttäminen, ehkä olen äidin esimerkistä viisastuneena valinnut kiinnostukseni kohteet ihan muista ympäristöistä. Olen hammaslääkäri ja kuuntelen satunnaisesti klassista tai radiota, jos kissani onnistuu hyppäämään kelloradioni päälle. Raittius on minulle elämäntapa, jota joudun toisinaan puolustelemaan. Ei minua haittaa, että muut juovat, mutta etenkin äidin mielestä olen aivan kamala ilonpilaajatylsimys, joka ei osaa rentoutua, ja olen kuulemma tullut isääni, jonka henkilöllisyyttä hän ei edes suostu kertomaan minulle.
	Istumme Lerren kanssa hetken sohvilla, kunnes Lerre nousee sohvalta ja sanoo, että hänen tekee taas mieli tupakkaa. Sen jälkeen hän kaivelee hetken povitaskuaan, pysähtyy sitten kuin idean saaneena ja katsoo minuun. “Haluatko nähdä jotain hienoa?” hän kysyy. Toinen sohvilla makoilevista miehistä nostaa katseensa meitä kohti, mutta palaa pian takaisin kännykkänsä maailmaan. En voi kuin nyökätä Lerrelle. Hän viittoo minut mukaansa ja johdattaa minut edelleen yhtä sokkeloista käytävää pitkin oven luokse, joka paljastuu hissin rautaiseksi tuplaoveksi. Lerre tilaa hissin ja pysyy vaiti. Minä tunnen lihasteni jäykistyvän. Hissi päästää merkkiäänen kohdallamme ja Lerre avaa raskaan tuntuisen oven. Hän huomaa epävarmuuteni ja sanoo, että kaikki on okei. Vilkaisen käytävää ja painan laukkua lähemmäs itseäni. Astun hissiin.
	Nousemme kuudenteen kerrokseen. Lerre tuntuu tuntevan paikan läpikotaisin. Varmoin askelin hän kulkee punaseinäistä, hämärää käytävää pitkin. Seuraan perässä. Kuulen ilmastoinnin hurinan, en juuri muuta. Tulemme ovelle, jonka Lerre avaa. Yllätyksekseni julistein peitetyn oven takana avautuu näkymä koko kaupungin yli. Olemme jonkinsorttisella parvekkeella. Aurinko on laskemassa, maisema on henkeäsalpaavan kaunis. Lerre menee parvekkeelle, oven vieressä on penkki, jolla kukaan ei ole tainnut hetkeen istua. Minä seison oviaukossa edelleen maisemista hurmaantuneena, mutta Lerre taputtaa penkkiä vieressään. Varautuneena menen hänen viereensä, pyyhkäisen penkkiä ja istahdan alas. Parveke ei vaikuta kaikista kestävimmältä, mutta yritän olla ajattelematta asiaa. Lerre pistää tupakaksi, tarjoaa minullekin, mutta pudistan päätäni. Lerre kohauttaa olkiaan ja alkaa sitten katsoa kaukaisuuteen. Ihan kuin hän muistaisi koko ajan uusia asioita. Minä nautin hiljaisuudesta. Katsomme siinä molemmat horisonttiin uppoavaa aurinkoa ja punertavana hehkuvaa taivasta. On loppukevään lämmin ilta ja jostain syystä minut valtaa yhtäkkinen onnellisuuden tunne. Lerre vaikuttaa mietteliäältä.
	“Kuule, Marissa”, Lerre aloittaa kotvan kuluttua. “Minä olen jo vanha mies.”
	Katson häntä vaivautuneena. Hän selvästi huomaa reaktioni ja toppuuttelee sitten: “Ei, älä säikähdä, en minä sinusta ole kiinnostunut.” Tunnen yhtäkkistä halua sanoa hänelle jotain ilkeää, mutta muistan sitten mykkyyteni. Lerre huomaa tuohtumukseni ja kiirehtii jälleen korjaamaan: “Tai siis, sinä olet kyllä oikein hemaiseva nuori nainen, mutta. No, kuitenkin.”
	Rentoudun ja ymmärrän hänen pointtinsa. Katson taivaanrantaa.
	“Minä olen jo vanha mies ja tiedän, että alan olla jo elämäni ehtoopuolella”, Lerre jatkaa koottuaan itsensä. “En minä tätä hommaa enää kauaa jaksa, ja maksankin olen varmaan jo tuhonnut.” Hän huokaa. “Nyt sitä huomaa, kuinka mitään pysyvää ei ole tainnut minustakaan jäädä. Naisia on tullut ja mennyt, on ollut talot ja hienot autot, mutta nekin olen kaikki juonut jo aikapäiviä sitten.” Lerre kaivaa povitaskustaan taskumatin ja tarjoaa sitä - joskin aika passiivisesti - minullekin, muttei ole lainkaan pettynyt, kun kieltäydyn siitäkin päätäni pudistelemalla ja ikävästi ilveilemällä. Lerre ottaa kulauksen taskumatista.
	“Olen ajatellut viime aikoina, että mitä sitä ajatella tästä elämästä. Miksi minä ensinnäkin elän vielä? Moni hyvä mies on jo aikoja sitten kuollut, kavereitakin on tullut haudattua aivan liian monta. Minä se vain porskuttelen edelleen.” Lerren äänessä kuuluu haikeus, hänen kasvonsa ovat kieltämättä tavallista uurteisemmat ja hänen poskensa punoittavat, nenästä puhumattakaan. Hän on varmasti ollut nuorena komea, hänen silmiensä katse on yhtä aikaa toivoa täynnä ja syvissä mietteissä. Hänen naamansa on symmetrinen, harmoninenkin. Hänen hampaansa kyllä kaipaisivat täysremontin, samoin sänki on melko resuinen näin läheltä katsottuna. Kokonaisuus jää kuitenkin plussan puolelle. Hän huomaa minun tuijotukseni.
	“En minä itsetuhoinen ole, jos sitä mietit”, hän sanoo äkkiä. Hämmennyn vielä vähän lisää. Koen, että minun pitäisi jotenkin osallistua keskusteluun, joten kaivan laukkuani lippujen ja lappujen toivossa, mutten löydä mitään. Onneksi Lerre ojentaa minulle povitaskustaan pienen muistivihon. Se on ajan patinoima ja paljon nähnyt lärpäke, johon on eittämättä kirjoitettu paljon asiaa ja asian viertä. Lerre neuvoo kaivamaan tyhjän sivun esiin, sellainen löytyy hiukan puolivälin jälkeen. Kirjoitan sivulle, että minä olen kuuntelevana korvana enkä tuomitse Lerreä. Hän lukee tekstin ja hänen kasvoilleen nousee lämmin hymy. 
	“Kiitos”, hän sanoo hiljaa, lähes kuiskaten. Hän rentoutuu silminnähden. “Sinä vaikutat sellaiselta ihmiseltä, joka ymmärtää. Hassua, olemme tunteneet vasta muutamia hassuja vartteja. Sinä vaikutat sopivan erilaiselta, sopivasti omalaatuiselta ja taatusti sellaiselta, että pidät salaisuuden.”
	En ole varma, viittasiko hän juuri mykkyyteeni, sillä jos hän niin teki, minulla olisi varmaankin oikeus loukkaantua.
	“Koulut jäivät käymättä, minä vain soitin kitaraa ja lauloin aina. Äitini ja isäni yrittivät ymmärtää minua parhaansa mukaan, mutta eihän siitä mitään tullut. Kun minut erotettiin koulusta, he sanoivat, että se on moro, ja niin minä painelin faijan urheilukassi olallani lähimmälle bussipysäkille. Vanhempani eivät tietenkään tienneet, että olin kavaltanut heidän sukanvartensa säästöt, ja niillä pääsin kolmen ja puolen sadan kilometrin päähän. Uudessa kaupungissa menin ensimmäiseksi baariin, ei ketään paperini kiinnostaneet. Sen jälkeen iskin jonkun pubiruusun ja muutin hänen luokseen joksikin aikaa. Se nainen opetti minulle paljon elämästä, jos tiedät, mitä tarkoitan.” Lerre pitää unenomaisen tauon, jonka aikana yritän miettiä kaikkea muuta. Näen yhtäkkiä sieluni silmin Pedrin allekirjoittamassa papereita ja istumassa työpöytänsä ääressä kolmentoista tunnin uurastuksen jälkitunnelmissa. Tunnen kylmiä väreitä, mutta onneksi Lerre on palannut naismuisteloistaan takaisin tähän todellisuuteen ja katsoo minua.
	“Sinullakin on tapana heittäytyä ajatustesi virtaan”, Lerre toteaa. Hymähdän ja käännän katseeni.
	“Joka tapauksessa, siihen kaupunkiin minä jäin joksikin aikaa. En tuntenut ketään enkä muutenkaan tiennyt, mitä elämälläni tekisin. Minulla oli vain kitarani ja urheilukassini. En enää edes muista sen naisen nimeä, olen kai juonut ne osat aivoistani, joissa on paikka hänelle ja kaikille muille rakkauden jumalattarille, joita polullani olen kohdannut. Sanotaan häntä nyt vaikka Asmeksi. Asmen kanssa pyörimme kuppiloissa, hän oli jonkunlainen tanssijatar, siihen aikaan sellainen toiminta oli paljon hienovaraisempaa kuin nykypäivänä.” Lerren äänessä on hienostuneen huvittunut sävy. Hän on selvästi tunteellinen ja herkkä mies, joka kunnioittaa lähimmäisiään.
	“Löysin aika nopeasti soittoporukoita, joihin pääsin, koska onnistuin vakuuttamaan heidät taidoillani. Kävimme usein kuppiloissa soittelemassa ja juomassa halpoja tuoppeja. Jossain vaiheessa meitä vakiintui tietty porukka, jotka soittelimme yhdessä paljon. Niiltä ajoilta minä Loebinkin tunnen. Siitä on jo kolmekymmentä vuotta, minne aika on kadonnut?”
	Mietin samaa. Vastahan minä olin pieni tyttö, joka leikki nukeilla olohuoneessa, kun äiti harrasti äänekästä seksiä makuuhuoneessamme. Minulla ei ole hajuakaan, kuka Loeb on, mutta muistan äidin maininneen hänet järjestyksenvalvojille, tai ainakin veikkaan Loebbeliini-lempinimen viittaavaan samaan tyyppiin.
	“Loebin kanssa me sitten ystävystyimme, hän tiesi aina parhaat vitsit, parhaat baarit ja anteliaimmat naiset. Pahoittelen kielenkäyttöäni, taidan olla jo vähän huppelissa.” Hymyilen rohkaisevasti, jostain syystä haluan kuulla tämän vanhan juopon tarinan. Tilanne on niin epätodellinen.
	“Kasvoimme yhdessä, Loeb asui isänsä ja veljensä kanssa, eikä viihtynyt ankarailmapiirisessä kodissaan. Vietimme lopulta niin paljon aikaa yhdessä, että Asme kyllästyi ja heitti minut ulos. Hän jopa väitti, että välitin enemmän Loebista kuin hänestä. Taisi nainen olla oikeassa siinä, hän harvoin oli mistään väärässä. Onnistuimme hankkimaan itsellemme resuisen kämpän kaupungin laidalta, sinne muutimme Loebin kanssa ja elätimme itsemme elämällä kengännauhabudjetilla, satunnaisilla tuttavien armopaloilla sekä vaihtelevilla hanttihommilla, joihin kuuluivat kaikki mahdolliset toimialat postilähetistä hierojaan. Tuosta hieronnasta en sen enempää haluakaan puhua.”
	Minua liikuttaa hänen tapansa puhua ihmisistä ympärillään. Olen vaikuttunut.
	“Soittelimme bluesia, kuuntelimme näitä kaikkia vanhoja sankareita, kyllä sinäkin varmaan jonkun nimeltä tietäisit. Chuck Berry, Sonny Rollins, Ritchie Blackmore… Päätimme, että haluamme soittaa rokkia, tehdä itsestämme maailmankuuluja ja rakastaa elämän varjoisia puolia kuin itseämme. Loeb otti kitaran käteensä, hän oli sen soittamisessa paljon parempi kuin minä, mutta minä sain silti ruveta komppikitaristiksi. Sovimme, että minä myös laulan. Loeb kuittaili minulle jatkuvasti, kuinka ääneni on tumma kuin mustalaisella ja taatusti kostuttaa kaikkien vastaantulevien hameväen edustajien pikkupöksyt. En nyt tuosta sitten tiedä, mutta olin toki imarreltu. Olemme Loebin kanssa kuin veljekset.”
	Alan odottaa, kuinka tarina etenee. 
	“Siihen aikaan kaikki oli niin helppoa, yrittäjiä ei kai ollut paljoakaan. Kalpea kuu sai soittajansa, kun järjestimme avoimia soittotilaisuuksia kämpillämme. Naapurit tietysti vihasivat meitä, mutta silti häätö tuli yllätyksenä. Onneksi meillä oli kuitenkin ihan oikea bändi siinä vaiheessa. Somb ei osannut - eikä osaa vieläkään, jos minulta kysytään - soittaa bassoa, mutta hänet oli helppo houkutella nelikielisen varteen, sillä hän oli aika kokematon ja yksinkertainenkin. Oikea lottovoitto oli, kun saimme bändiimme Jeratterin. Hän asui hienossa talossa omakotialueella ja oli perheensä ainut lapsi, jota hemmoteltiin, koska hänelle ei muuten herunut vanhempien aikaa. Hänen isänsä oli tehnyt omaisuuden puhelinbisneksellä ja hänen äitinsä oli kulmakunnan upein kotirouva, jonka puutarha oli aina siistinä. Rouva Kolehma kuunteli kärsivällisesti, kun ensin muutimme riidellen tavaramme heidän autotalliinsa ja sen jälkeen soitimme siellä kaiket päivät. Jeratteri oli jo silloin todella lahjakas rumpali - paras soittaja koko porukasta - ja lisäksi pelottavankin älykäs. Hän tykkäsi pelata shakkia itseään vastaan, kun me muut käytimme tuhottomasti aikaa kielipeliemme virittämiseen.” Aurinko on kadonnut horisonttiin. 
	“No, me sitten tosiaan asuimme siellä autotallissa Loebin kanssa. Sombilla oli joku emäntä, jota emme koskaan nähneet ja jonka luona hän enemmän tai vähemmän tosissaan punkkasi. Lopulta olimme treenanneet useita biisejä soittokuntoon ja lähdimme kerjäämään keikkoja kapakoista. Loeb hurmasi kaikki suureellisilla puheillaan rokin seuraavasta huippunimestä, minä puolestani onnistuin ymmärtämään naisia tarpeeksi, jotta sain tarjoilijattaret puolelleni. Jeratteri hoiti talouspuolen ja Sombin laitoimme päävastuuseen soittovehkeidemme raahaamisesta. Saimme kuin saimmekin keikkoja, koska pakettimme oli toimiva. Minä ja Loeb teimme kappaleet ja Jeratteri ilmaisi niihin painavan sanansa. Kirjoittelin rakkauskirjeitä Asmelle ja tytöille, joissa kävin, mutta jotka olivat ihan liian kaukana minusta kaikilla tavoilla mitattuna. Keikkailimme pari, kolme vuotta pienissä kuppiloissa, kunnes satuimme eksymään oikean levy-yhtiön kykyjenetsijän kantakapakkaan. Onnistuimme vakuuttamaan hänet energisyydellämme ja intensiteetillämme, ja keikan jälkeen hän ilmestyi piskuiseen takahuoneeseen ja esitteli itsensä rehvakkaasti ja ilmoitti, että haluaa meidät talliinsa hinnalla millä hyvänsä. Sinun olisi pitänyt nähdä ilmeemme! Hän suorastaan järkyttyi, kun kävi ilmi, ettei meillä mitään levytyssopimusta ollut. Emme me olleet edes tajunneet ajatella asiaa aiemmin, koska siihen aikaan bändeillä saattoi mennä lähemmäs vuosikymmen pelkästään keikkoja soittaen ennen varsinaista levytysuraa. Kyllähän kaikki jotain autotallidemotuksia kyhäilivät, mutta niiden laatu oli jo silloin aivan luokaton. No, tämä herrasmies kuitenkin nopeutti urakehitystämme ja pian olimmekin jo studiossa. Jeratterin isä halusi välttämättä seurata nauhoituksiamme, ja kahden viikon armottoman paahtamisen jälkeen olimme saaneet langalle sielumme, lihamme ja kaiken siltä väliltä. Olimme täynnä tarmoa ja itseluottamusta. Joimme aamusta iltaan ja pompimme tasajalkaa, kun levy tuli painosta. Jeratterin isä ja äiti olivat meistä niin ylpeitä, että ostivat meille lahjaksi pakettiauton, jolla pääsimme kiertämään maata. Levy-yhtiömies teki meidän eteemme hirvittävät määrät, mutta yhtään vähemmän ei käy kiittäminen Kolehmia, heidän omistautumisensa vastasi minunkin vanhempieni puutteeseen. Kyllä äiti minulle yritti soittaa, kun nimeä alkoi tulla, mutta minua ei kiinnostanut vastata hänelle enää siinä vaiheessa. Keskityin olemaan lupaavan tulokasorkesterin vokalisti ja komppikitaristi. En ole koskaan kokenut itseäni keulakuvaksi, olemme niin vahvasti neljän hengen bändi. En voisi koskaan nostaa itseäni Loebin yläpuolelle, hän on bändimme sielu vähintään yhtä paljon kuin minä, ja ilman Jeratteria emme tuskin olisi saaneet mitään aikaiseksi. Hän oli aina se, joka pisti meidät kuriin ja sai aikataulut pitämään. Viinaahan tietysti virtasi, samoin koko retkueemme pääsi kunnolla vastakkaisen sukupuolen makuun. Minä en ollut vielä saanut Asmea mielestäni, ei kai ensirakkaus hevillä unohdu. Teimme keikkaa ja levyjä, ne olivat usvaisia vuosia. Materiaalia syntyi ja menestyksemme kasvoi. Ensimmäiset kaksi levyämmehän eivät tehneet meistä vielä sillä tavalla suosittuja, vaikka saimmekin nimeä ja olimme lähikaupungeissa tunnettu orkesteri. Kuitenkin vasta kolmas levymme sai meidät kaikkien tietoisuuteen. Yhtäkkiä hommassa alkoi pyöriä myös rahaa, sitä tuntui tulevan ovista ja ikkunoista. Saimme kultalevyn ja kiersimme entistä pidemmälle. Jeratterin paku kävi myös meille liian pieneksi, ja levy-yhtiö järjesti keikkareissuillemme ihan oikean bussin, jota ajamaan yhtiö palkkasi Hoergeryn, joka istui rattimme ääressä yhteensä 10 vuotta, mutta… No, hän on yksi niistä kavereista, joille kävi vähän huonommin. Viina on hyvä renki, mutta huono isäntä.” Lerre vaikenee ja jää katsomaan tummuvaa maisemaa.
	Minäkin irtaudun hetkeksi omiin mietteisiini. Näen jälleen Pedrin mielessäni. Tällä kertaa hän on kirjoittamassa nimensä papereihin, jotka vaikuttavat meidän molempien elämään. Hän katsoo minua, miettii, olenko varmasti miettinyt asian loppuun asti. Minun ilmeeni pysyy lujana. Vapisevin käsin hän lopulta, syvästi huokaillen, kirjoittaa nimensä yhteensä kolme kertaa. Heti sen jälkeen asianajajamme nyökkäävät toisilleen ja kättelevät meitä asiallisesti. “Eiköhän tämä ollut sitten tässä”, minun asianajajani sanoo ja melko kiireisen oloisesti avaa oven ja antaa minulle mahdollisuuden mennä ensin. Lähden, mutta vilkaisen vielä ovelta Pedriä, jonka yllä on synkkä pilvi. Käytävässä kuulen kenkieni kopinan ja tunnen syvää, puristavaa surua.
	“Rakkaus se vasta kummallista onkin”, Lerre katkoo yhtäkkiä hiljaisuuden. Käännän pelästyneenä katseeni häneen. Hän huomaa levottomuuteni ja sanoo, että taisin käydä jälleen pitkällä. Nyökkään. Ilma alkaa viiletä, vielä ei ole kesä. Kaivan neuletakin laukustani ja sujautan sen nopeasti ylleni.
	“Eihän mennä vielä?” Lerre kysyy kuulostaen nuorelta pojalta, joka saa kerrankin nauttia jonkun läheisen vilpittömästä läsnäolosta.
	Olen vastaamassa äänelläni, mutta tajuan viime hetkellä nielaista lauseeni ja esitän yskäiseväni. Sen jälkeen nappaan vihon penkiltä ja kirjoitan siihen, että ei mennä, että haluan kuulla tarinan loppuun.
	“Heh, vai että tarinan”, Lerre naurahtaa kuivasti. “Voihan tätä sellaisenakin pitää.”
	Hymyilen ystävällisesti.
	“Niin… Rakkaus. Siitä minä halusin sinulle oikeastaan koko ajan puhua. Kun mehän tosiaan saimme rahaa, saimme valtavat määrät rahaa. Jeratteri tietysti sijoitti rahat, osti taloja ja autoja ja osakkeita enemmän kuin mitä Sombin älykkyysosamäärä edes on. Loeb ja minä sen sijaan teimme kaikkea hölmöä. Somb oli onnistunut vuosien varrella siittämään muutamankin mukulan eri naisten kanssa, joten hän sai heihin upotettua pitkälti koko omaisuutensa. Kaikki me neljä ryyppäsimme ja rellestimme, mutta rahaa oli niin tuhottomasti, että emme olisi saaneet sitä kaikkea käytettyä kehomme kaltoin kohtelemiseen, emme mitenkään. Tai sitten olisimme kuolleet, mutta me taisimme olla liian nössöjä siihen. Poltergeist ja Aristoteleen jälkeläiset hoitivat sen puolen paremmin kuin me. Kyllä minäkin aikani pulvereilla leikin, mutta olen kai liian mukavuudenhaluinen, sillä en jaksa mitään sivukujien vehkeilyjä enkä takahuoneessa jaettavia likaisia neuloja, vaan halusin päästä mahdollisimman pienellä vaivalla sopivaan humalaan. Olen maistanut varmaan enemmän eri alkoholimerkkejä kuin juuri kukaan muu… Mutta tosiaan. Olimme Loebin kanssa niin rikkaita poikamiehiä, että päädyimme yksinkertaisesti ostamaan kaikkea ihan hölmöä. Ostimme luksustalot, kyllä, mutta sen sijaan, että olisimme panostaneet esimerkiksi tulevaisuuteemme, laitoimme kaiken ranttaliksi. Ostimme sisustussuunnittelijoita verhoilemaan kämppämme kokonaan punaisella tekoturkiksella, halusimme molemmat omiin koteihimme peilihuoneet ja jossain vaiheessa aloimme kilpailla siitä, kumpi keksii hölmömpiä tapoja käyttää rahaa. Loebilla on aina ollut parempi mielikuvitus, mikä kävi silloinkin ilmi. Kun minä ostin hienon solmioneulan, Loeb hankki timanteista tehdyn solmion. Kun minä ostin kaupan kalleimman television, Loeb remontoi kotiinsa elokuvateatterin. Sen hämyyn kutsuimme tyttösiä ja leikimme olevamme jälleen teinipoikia. Homma äityi niin sekavaksi, että Loeb yritti jopa ostaa itselleen laittomasti uhanalaisia villieläimiä, mutta silloin Jeratteri puuttui peliin ja piti meille puhuttelun, jossa käski meidän edes hiukan, toisinaan, joskus, ajatella.”
	Olen lumoutunut Lerren elämäntarinasta. Kuinka elävästi hän kuvaileekaan tilanteita! Voin melkein haistaa tiikerin turkin villin tuoksun nenässäni ja tuntea ihollani timanttien painon. 
	“Kyllä me sitten hetkeksi ryhdistäydyimme, mutta kun seuraavat kaksi levyämmekin myivät kultaa - toinen itse asiassa platinaa -, emme vain voineet olla kypsiä aikuisia. Maailmahan huusi meidän jokaista soluamme syvemmälle viettelysten näyttämölle. Kun ostin kolmannen urheiluauton, Loebilla oli jo kaksi tenniskenttää ja sinne palkatut vähäpukeiset naiset, jotka pelasivat keskenään matseja. Heistä tuli molemmista myöhemmin ihan oikeita ammattilaisia. Loeb rakasti katsoa heidän pelaamistaan, mutta eniten hän odotti, että pääsi pelaamaan tyttöjä samanaikaisesti elokuvateatterinsa punaisille samettipenkeille. Olimme kuin pikkupoikia karkkikaupassa, meidän maailmamme oli jotain aivan uskomatonta. Minullakin riitti naisia, lähes niin paljon, että ehdin jo kyllästyä jossain vaiheessa. Aloin kaivata jotain pysyvämpää elämääni, sillä olin jo vähän turtunut aina uusiin ihoihin, uusiin arpiin ja perhostatuointeihin lapaluiden välissä. Aloin kai aikuistua salakavalasti. Ajelin mikroautoradallani ja mietin, että tämä kaikki menettää merkityksensä pian, ellen keksi jotain uutta tilanteeseen. Niinpä aloin metsästää itselleni pysyvämpää tyttöystävää. Ehdokkaita oli tietysti pilvin pimein, mutta vaikka yritin, en lopulta kiinnostunut juuri kenestäkään. Yritin käydä ihkaoikeilla treffeilläkin kynttiläillallisineen, mutta naiset tuntuivat kaikki yrittävän olla jotain sen sijaan, että olisivat tuoneet esiin, että heissä itsessään eli joku sellainen ihminen, jonka kanssa saatoin kuvitella kasvavani vihdoin aikuiseksi. Se oli toki huono lähtökohta, koska omaa kohtaloaan ei koskaan saisi jättää toisen ihmisen käsiin. Oli joukossa toki niitäkin naisia, jotka eivät antaneet helikopterikenttien ja temppuratojen hämätä, vaan joille olin ensisijaisesti mies, minä, en rocktähti. Joku heissäkin vain aina mätti. Joko he halusivat minun menevän yliopistoon tai muuttuvan hetkessä perheenisäksi, tai sitten he olivat liian täynnä itseään tai liian epävarmoja ja sekaisin. Yksi tyttö oli niin mustasukkainen, että hän uhkasi tuhota platinalevyni luultuaan, että paneskelin puolta kaupunkia hänen selkänsä takana. Oikeasti paneskelin vain neljäsosaa. 
	Lopulta menetin toivoni ja päädyin jälleen samaan sekopäiseen yhden illan tuttavuuksien kierteeseen. Olin pettynyt elämään ja itseeni, ja urheiluautolla ajaessani tunsin ensimmäistä kertaa, etten ollutkaan täysin hetkessä kiinni ja enemmän elossa kuin voi kukaan olla, vaan pikemminkin kaipasin jotain. Minulla oli suunnilleen kaikkea, mitä rahalla sai ostettua, mutta silti kaipasin jotakin. Mielessäni velloi kummallinen, käsin kosketeltava tunne, joka kulki läpi kehon ja sai minut joskus jopa itkemään. Se oli aivan täysin uusi tunne minulle. Yhtäkkiä itkuun ei enää tarvittu krapulaa, pelkkä yksin oleminen riitti. Saatoin itkeä kattoterassillani maatessani, television aavemaisessa kajossa, veneeni sisuksissa… Olin järkyttynyt ja peloissani.”
	Minuakin alkaa itkettää. Samaistun Lerren tuntemuksiin niin täydellisesti, että joudun näkemään tosissani vaivaa, jotten alkaisi itkeä siinä hänen vieressään. Lerrekin puhuu verkkaisemmin, eikä ääni ole enää samalla tavalla nauravainen kuin tarinan alussa. Ilta on jo hämärtynyt, joten olen toiveikas, ettei tämä vieressäni elämäänsä minulle vuodattava mies huomaa yksinäistä kyyneltä, joka onnistuu kirpoamaan poskelleni. Pyyhkäisen sen huolettomasti pois. Lerre on onneksi itsekin hiukan alakuloisin mielin, eikä sano mitään minun käytöksestäni. Sen sijaan hän tuntuu yhtäkkiä nousevan alakuloisuudesta ja jatkaa:
	“Sitten eräänä aivan tavallisena päivänä olimme keikalla kotikaupungissamme. Emme olleet pitkiin aikoihin ehtineet konsertoida kotikulmillamme, koska olimme painaneet edestakaisin koko maata, mannerta ja jopa koko maailmaa. Olimme odotettuja vieraita ja hyvin iloisia siitä, että paikalliset asukkaat olivat niin sankoin joukoin tulossa katsomaan meitä, että konserttisalin parkkipaikat loppuivat auttamattomasti kesken. Keikka oli suurmenestys, olimme täydessä terässä ja suosiomme huipulla. Viina virtasi keikan jälkeen takahuoneessa, ja nautimme täysin siemauksin joka hetkestä. Silloin minustakin tuntui pitkästä aikaa, että rakastan elämää ja viihdyn juuri siinä hetkessä, joka oli täynnä juovuttavaa onnen ja onnistumisen tunnetta. Join samppanjaa pullon suusta ja silloin näin hänet. Ihmisten keskeltä erotin oviaukossa uuden ihmisen, jota en ollut koskaan ennen nähnyt, mutta joka oli kauniimpi kuin kukaan muu tuntemani homo sapiens. Unohdin Asmen siinä hetkessä ja halusin palavasti tietää, kuka tuo nuori nainen oli. Hänen hiuksensa olivat aivan tuhkanvaaleat ja hän oli vahvasti, mutta taidokkaasti meikattu. Yllään hänellä oli erittäin avonainen, minimittainen mekko, jonka kaikki huomasivat. Aivan kuin huoneen yli olisi pelmahtanut ihailun virtaus, jonka kaikki tunsivat. Ihmiset lakkasivat höpöttelemästä tyhmyyksiä ja antoivat katseensa juosta läpi tuon mystisen kaunottaren vartalon. Tuntui, kuin aika olisi pysähtynyt. Tyttö asteli korkosaappaissaan huoneen poikki ja kävi istumaan lähelle minua, sillä sohvannurkassa oli paikka, josta Somb oli hetkeä aiemmin noussut jonnekin. Tyttö istahti sohvalle ja katsoi suoraan minuun. Hänen silmänsä olivat jäänsiniset ja hänen katseensa… Maaginen. Se oli taikaa, rakkautta ensi silmäyksellä.”
	Henkäisen. Tunnen itseni jälleen lapseksi, tällä kertaa haaveideni pikkuneidiksi, joka kuuntelee rakastavan isän kertomaa kaunista prinsessasatua. Voin vain kuvitella mielessäni tuon hurjan kauniin kuuloisen naisen, joka onnistui viemään kertaheitolla vieressäni istuvan miehen sydämen ja täyttämään tämän sisuksissa velloneen turruttavan tyhjyyden tunteen.
	“Hän tunsi sen myös, olen siitä varma. Hän vain oli erilainen kuin kukaan muu. Eri tavalla itsenäinen, jotenkin… Täysin riippumaton. Häntä ei pidätellyt eikä määrännyt yhtään kukaan, mutta hän pyöritti koko ympäristöään. Mitä tahansa hän halusikin, sen hän myös sai. Olin täysin ymmälläni hänen hehkuvasta ja päättäväisestä olemuksestaan, joka sai heikommat tuntemaan itsensä entistäkin mitättömämmiksi hänen rinnallaan. Minäkin jouduin lähettelemään hänelle vaikka kuinka monta viestiä ympäri maailmaa, ennen kuin hän heltyi edes tunnustamaan, että itsekin piti minusta. Hänen kanssaan suhde tuntui ennen kaikkea henkiseltä, hän oli täydellinen sielunkumppanini, joka sanomattakin tiesi, mitä tunsin ja ajattelin. Hän itse pysyi minulle mysteerinä, ja rakastin sitä, että hän ei ollut helppo sillä tavalla kuin kaikki muut naiset. Hän antoi yhtä aikaa pelottavan paljon ja toisaalta äärimmäisen vähän. Häntä piti kutsua Hebraksi, vaikka hänen oikea nimensä oli ihan toinen. Hebra oli aivan mieletön ja vei minut täysin mennessään. Kun lopulta astuimme henkisestä yhteydestämme myös fyysiseen ykseyteen, oli sekin niin kummallisen, merkityksellisen ja sekavan täydellistä, että mieleni olisi tehnyt vain huutaa koko maailmalle, kuinka onnellinen olin. Niin teinkin, menin kattoterassilleni ja huusin onnesta. Myös Loeb, Jeratteri ja jopa Somb, joka yleensä ottaen oli aina ihan pilvessä tai vaihtoehtoisesti jollain lsd-tripillä ja muutenkin aivan pihalla, tajusivat, että minussa oli tapahtunut merkittävä muutos. Olin kuin uudestisyntynyt ja tunsin, että vain Hebran vieressä olin täydellinen olento. Tulin suorastaan uskoon siitä tunteenpalosta, jota tunsin häntä kohtaan ja olin varma, että hän oli Jumalan lahja minulle. Hebra opetti minulle paljon maailmasta, hänen viisaat ja toisaalta raadolliset kommenttinsa saivat minut häpeämään turhuuksien markkinoita, joille olin huomattavan omaisuuteni syytänyt. Hebra luki astrologisia karttoja ja sanoi minulle, että olen vielä nuori sielu. Ehkä minä olenkin…”
	Tuijotan Lerreä ja olen iloinen siitä, että olen mukamas mykkä, sillä en yksinkertaisesti tietäisi, miten kommentoida Lerren vangitsevaa, minuakin syvältä ravistelevaa tarinaa, jota hän on minulle jo vajaat kaksi tuntia kertonut. Tuntuu, kuin lukisin jotain hyvää kirjaa, jota en vain voisi laskea käsistäni. Minun tekisi mieli kysyä, missä Hebra on nyt, mutta oletan, että Lerre kertoo senkin minulle pian. Ilta alkaa totisesti tummua ja mietin, että keikan alkuunkaan ei liene enää pitkästi. Tuntuu myös yllättäen uhkaavasti siltä, että tarinalla ei välttämättä olekaan onnellinen loppu.
	“Hebra ei välittänyt rikkauksista. Hän päinvastoin sanoi aina, että henkisyys ja sydämen sivistys ovat arvoista tärkeimpiä. Loeb otti vähän nokkiinsa, kun aloin jättäytyä pois yhteisiltä remureissuiltamme enkä enää haalinut paljuja tai yökerhon omistajuuksia samassa mittakaavassa kuin hän. Tiesin Loebin kuitenkin ymmärtävän ja toivoin myös hänelle pysyvämpää ihmissuhdetta. Haaveilin salaa jo lapsista Hebran kanssa, vaikka olimme olleet yhdessä vasta puoli vuotta. Hebra oli niin virkistävä poikkeus muuten kaikella hölmöilyllä ja rockkliseissä kyllästetyssä elämässäni, että en voinut kuin hinkua koko ajan hänen seuraansa. Tunsin olevani elämäni terässä ja kirjoitin vuolaasti rakkauslauluja Hebralle. Hän osasi olla täydellisen ihana, hän tiesi kaikki oikeat tavat puhua minulle. Olin onnellisempi kuin koskaan ennen sitä tai sen jälkeen.”
	Okei, nyt alan jo pikkuhiljaa vaivautua uudestaan. Lerre vaikuttaa kuitenkin olevan yhä syvemmällä muistoissaan eikä malttaisi millään lopettaa erikoisen Hebran kehumista, kunnes sitten lopulta tajuaa, että olen vähän vaikeana. Hän itsekin tuntuu tajuavan, että on aika siirtyä väistämättömään.
	“Sitten… No. Olimme keikkareissulla, olin juuri rengastanut Hebran. Hän oli tullut mukaamme, koska hän nautti epäsovinnaisesta elämästämme tien päällä. Hän osasi viihdyttää koko bussia vain olemalla läsnä, edes sanomatta sanaakaan. Bändikaverini alkoivat kuitenkin pikkuhiljaa kyllästyä siihen, että minun ja Hebran kuhertelu toimi kaiken keskipisteenä. He eivät kehdanneet pyytää, että Hebra jäisi kotiin, sillä se olisi tehnyt minusta vihaisen ja vaikuttanut siten keikkojen laatuun. Tietenkin tajuan nyt, että myös oma toimintani vaikutti siihen, että bänditoverini, ystäväni, ärtyivät ja tunsivat itsensä petetyiksi. Olin vain niin sekaisin tuosta mystisestä naisesta, joka oli astellut elämääni täysin yllättäen… Okei, taidat olla jo saanut tarpeeksesi näistä ylisanoistani.” Lerren silmiin nousee pilke, kun hän näkee minun irvistelevän.
	“Eräänä päivänä Loeb sai tarpeekseen. Hän oli turhautunut, vihainen ja pettynyt siihen, että yhtäkkiä tiiviissä bändissämme oli mukana minun muijani, joka tuntui vievän kaikkien kohtaamiemme ihmisten huomion. En tiedä, mitä helvettiä tapahtui, mutta kerran sammuin keikkapaikalle. Kun viimein heräsin, muut olivat jo lähteneet hotellille ja jättäneet minulle lapun, jossa oli hotellin osoite ja pyyntö, että lähtisin sinne herättyäni. Kompuroin ulos klubin takaovesta ja tilasin puhelinkopista taksin. Humalani oli vaihtumassa ällöttäväksi krapulaksi. Yritin pitää sen aisoissa. Jouduin kuitenkin pariin otteeseen pyytämään taksikuskia pysäyttämään, kun syöksyin oksentamaan absinttia, viskiä, konjakkia, vodkaa ja olutta, joita olin kitusiini illan mittaan syytänyt. Muistan edelleen tarkasti sen illan kulun, niin kai käy aina shokkitilanteissa.”
	Nielaisen. En pidä tarinan saamasta sävystä vaan alan jännittää. Samalla tunnen hikoilevani kylmää hikeä. Tekisi mieli huutaa, että Lerren pitäisi kertoa tarina vähemmän kuvaillen ja mennä suoraan asiaan. Mitä tapahtui?!
	“Pääsimme lopulta hotellille”, Lerre kertoo kuin huomaten levottomuuteni. “En yhtään tiennyt, minne minun olisi pitänyt mennä. Olin riidellyt Loebin kanssa sinä iltana ja hän oli kai kiusallaan jättänyt minulle kertomatta tarkempia yksityiskohtia suunnilleen mistään. Keikkakin oli ollut väkinäinen, välit ystäviini olivat yhtäkkiä kiristyneet kuin viulunkielet ja tilanteen tulehtunut luonne oli käynyt minulle rivien välistä erittäin selväksi. Kysyin respasta, missä huoneeni oli, mutta tietenkin meidät oli buukattu hotelliin taas jollain Jeratterin keksimillä typerillä peitenimillä. Änkkäsin hetken olevani Marlene Dietrich, mutta respaneiti ei heltynyt. Kysyin lopulta, eikä respaneiti todellakaan tiennyt, kuka olin, mutta hän pysyi tiukkana. Olin niin ärsyyntynyt, että potkaisin tiskin vieressä ollutta limsa-automaattia ja sain respaneidin kutsumaan paikalle vartijan. Tämä sattui tunnistamaan minut ja kun selitin tilanteen, suostui hän johdattamaan minut oikeaan huoneeseen. Kiitin häntä ja heitimme vielä herjaa, kunnes hän poistui takaisin ala-aulaan. Avasin hotellihuoneen oven ja sillä hetkellä tajusin, että kaikki ei ollut kohdallaan. Huoneessa tuoksui rakastelun jälkeinen eritteiden ja hien sekamelska, ja otin muutaman huteran askeleen ovelta huoneen puolelle. Pidin kättäni seinää vasten. Kun pääsin valonkatkaisijan luokse, tajusin, että huoneessa oli täysin valoisaa. Oli jo aamu. Vasta silloin uskalsin katsoa sänkyyn, jossa Hebra makasi alasti Loebin kainalossa. Maailmani romahti siihen hetkeen. Silmissäni pimeni ja olin vähällä tarttua lähimpään esineeseen - joka sattui olemaan tuoli - ja lyömään sillä heitä molempia niin, että aivot olisivat valuneet lakanoita pitkin kokolattiamattoon ja jättäneet siihen ikuisen merkin rakkausrikoksen pahimmasta ilmenemismuodosta. Onnistuin kuitenkin hillitsemään itseni ja menin sen sijaan vessaan oksentamaan. En muista siitä hetkestä sen enempää. Tajusin vain, että paras ystäväni makasi minulle kuuluvalla paikalla morsiameni vieressä. Sydänalaani pakotti, mutta taistelin tieni ulos huoneesta sulkien oven hipihiljaa perässäni. Sen jälkeen hortoilin ulos hotellista ja päämäärättömästi pitkin nukkuvaa kaupunkia. En edes muistanut, missä kaupungissa olimme. En nytkään pysty muistamaan sitä, muistan vain, kuinka kävelin täysin vailla suuntaa, sieluni aivan repaleina. En edes saanut itkettyä, olin vain niin järkyttynyt. Aiemmin tuntemani tyhjyys kolisi takaisin tuhatkertaisena. Muistan vieläkin, kuinka päätin hypätä seuraavalta sillalta alas, mutta en tietenkään tehnyt sitä, koska enhän minä koskaan tekisi sellaista. Minä olen aina ollut säälittävä, muiden kautta elävä nössö.”
	Lerren hartiat ovat lysyssä ja hän tuntuu yhtäkkiä hyvin surkealta. Tajuan koko ajan vähemmän, että istun useita vuosikymmeniä maailmanmainetta niittäneen rockbändin ikoniksi nousseen laulaja-kitaristin vieressä siinä teollisuusalueen keskellä katsomassa pimeää taivasta. Tähtiäkään ei näy. Olen kohtuuttoman vihainen Lerren puolesta. En osaa tehdä muuta kuin koskettaa hänen olkapäätään lämpimästi ja ymmärtäväisesti. Hän kavahtaa ensin kosketustani, mutta rentoutuu jälleen, kunnes yhtäkkiä purskahtaa katkeriin kyyneliin. Hän itkee niin vuolaasti, että minuakin alkaa itkettää. En enää osaa ajatella itseäni häveliääksi tämän miehen seurassa, vaan alan itsekin vollottaa. Siinä me sitten itkemme räkää valuen, kunnes hän kaappaa minut kainaloonsa ja itkemme ja räimme vähän lisää. Olen niin pahoillani hänen puolestaan! Näen silmissäni vilisevät kuvat Pedristä, joka suorastaan uiskenteli papereidensa seassa. Näen hänen huolestuneet kasvonsa, kun neljännesvuosikatsaus tuli, eikä se lupaillut hyvää. Näen hänet surkeimmillaan, näen itseni katsomassa häntä hänen nukkuessaan. Näen itseni toivomassa, että hän saisi potkut, niin meidänkin elämämme helpottuisi. Hän vetäytyi kauemmaksi minusta, eikä minulle jäänyt vaihtoehtoja. Eromme jälkeen hänen työpaikkansa, firma jonka osakkeenomistajaksi hän oli noussut, meni lopulta konkurssiin ja lokakuussa, kaksi kuukautta eromme jälkeen, sain puhelun hänen äidiltään. Pedri oli löydetty kylpyammeestaan rinnallaan viesti ja päässään luoti. Viestissä luki:
	Shanalle, joka näki tämän tulevan. Kiitos rakkaudestasi ja anteeksi kaikesta. Sinä ymmärsit minua paremmin kuin kukaan muu. Minä en ole tarpeeksi vahva kestämään enää yhtäkään pettymystä elämältä. Anteeksi äiti, minä en halunnut tuottaa sinulle pettymystä. Anteeksi. Rakkaudella.
	Itkuni yltyy, en saa sitä millään loppumaan. Lerre tuntuu tajuavan, etten enää itke hänen vuosikymmeniä vanhaa petetyksi tulemisen kokemustaan, vaan omaa menetystäni, jota en ole uskaltanut vielä kohdata. En ole koskaan uskonut terapiaan enkä mielialalääkkeisiin, vaan olen aina ajatellut, että tekemällä selviää. Niin se on tähän mennessä ollutkin. En muista, milloin viimeksi olisin itkenyt. Lerren kyyneleet loppuvat, kun minä edelleen parun vuolaasti. Hän katsoo minua tutkivasti ja miettii kai, että itken orpouttani. 
	“Jos haluat, voin vielä kertoa, mitä seuraavana päivänä tapahtui.” Lerre ei oikein tiedä, miten hänen pitäisi suhtautua minun holtittomaan kohtaukseeni. Itken vain, tuntuu, että taivaallekin on kertynyt pilviä itkuni seurauksena. Saan juuri ja juuri nyökättyä. Lerre on humalansa johdosta vähemmän empaattinen kuin aiemmin ja menee suoraan asiaan.
	“Seuraavana aamuna odotin, että kaikki saapuivat aamiaiselle Hebraa lukuun ottamatta. Hän ei koskaan syönyt aamupalaa, hän halusi viettää aamut ylhäässä yksinäisyydessään. Loeb ei lainkaan tiennyt, että minä olin nähnyt heidät, heillä ei ollut mitään käryäkään asiasta. Söimme aamiaista hiljaisuuden vallitessa. Tiesin, että kaikki muut tiesivät, mitä oli tapahtunut. Kaikki välttelivät katsettani, jopa ikitohelo Somb tajusi tunnelman nyanssit ja pysytteli hiljaa. 
	Lopulta, kun olin viimeistellyt myslijogurttilautaselliseni ja hörpännyt viimeiset tilkat omenamehustani, nousin ylös. Muut olivat vielä hiukan kesken ruokailussaan. Kävelin Loebin viereen, iskin häntä nyrkillä naamaan ja kävelin rauhallisesti ulos huoneesta. Kukaan ei seurannut perääni. 
	Hebra ei ollut hotellihuoneessa. Sen sijaan sängyllä oli lappu, jossa luki: ’Minä en tahdo sinua enää.’ Minä en tahdo sinua enää! Niin siinä luki, ei yhtikäs mitään muuta. Kun laskin lapun kädestäni, huomasin sängyllä sormuksen, jonka olin ostanut kalliilla hinnalla Hebralle kolme kuukautta aiemmin. Hebraa ei näkynyt missään ja aavistin, että hän oli poistunut jo hyvän aikaa sitten. En tuntenut yhtään mitään. Sinä yönä luottamukseni maailmaa kohtaan hajosi täysin ja ymmärsin, että maailma on julma paikka. En ole yhtäkään naista onnistunut sen jälkeen rakastamaan enkä yhteenkään ihmiseen luottamaan.
	Loppukiertue meni jäätävissä tunnelmissa. En suostunut olemaan samassa tilassa Loebin kanssa keikkoja lukuun ottamatta, joten minulle hankittiin oma bussi, jossa katselin kaiken vapaan ajan kattoa. Kiertue sysäsi bändimme kriisiin, joka ajoi meidät hajoamisen partaalle. Vetäydyimmekin sen jälkeen tauolle. Tauon aikana Loeb alkoi käyttää kovia huumeita ja minä keskityin myymään omaisuuttani. En halunnut minkään muistuttavan minua Hebrasta, mikä oli aika vaikeaa, sillä hän oli jättänyt jälkensä koko maailmaani, kaikkiin elämäni pieniin ja suuriin asioihin. Lopulta muutin luksuslukaalistani pienempään kämppään ja käytin yli jääneet rahat surutta huoriin, jos sallinet tässä vaiheessa karkean ilmaukseni. 	Loebin kanssa saimme välimme ajan mittaan sovittua, mutta Hebraa en nähnyt enää. En vieläkään tiedä, mitä hänelle tapahtui. Kukaan ei koskaan maininnut hänestä sanaakaan minulle. Ehkä kaikki aavistivat, että jos minä murtuisin, rahasampomme olisi mennyttä ja miljoonat fanimme tulisivat pettymään rankasti. Meni kauan, ennen kuin pystyin katsomaan Loebia uudestaan silmiin, mutta kun joskus kymmenen vuotta sitten vihdoin saimme puhuttua asian läpi, hän kertoi, että oli vain niin turhautunut, kateellinen ja mustasukkainenkin siitä, että minä olin niin onnellinen, kun hän oli kuvitellut meidän onnemme olevan ikuista hauskanpitoa ja loputtomia bileitä - yhdessä. Hänkin kasvoi tuon kriisin myötä aikuiseksi.
	Olen tullut siihen tulokseen, että Hebran oli pakko olla jonkin tason narsisti. Loppujen lopuksi hän ei koskaan välittänyt minusta eikä kenestäkään muustakaan, hän osasi vain pelata korttinsa hyvin. En vieläkään voi sanoa tietäneeni hänestä mitään oikeaa.”
	Itkuni on vihdoin lakkaamaan päin. Katson Lerreä uupuneena, väsyneenä ja onnen ja surun sekaisissa tunnelmissa. Kukaan ennen häntä ei ole saanut minua käsittelemään tunteitani Pedriin liittyen.
	“Siinä tarinani kai pääosin oli. Taisit myötäelää kuulemaasi”, Lerre sanoo lopulta ja naurahtaa varovaisesti. Minäkin hymyilen jo kyynelteni läpi, tuhat kyyneltä on yhden hymyn arvoista. Lerre nousee nopeasti ja tajuaa, että kello on varmasti jo liikaa. Nousen itsekin ja korjaan vaatteitani. Halaamme vielä Lerren kanssa lämpimästi.
	“Kiitos, Marissa. En ole kertonut tätä tarinaa kenellekään tällä tavoin ennen sinua”, hän kuiskaa korvaani ja sen jälkeen suutelee minua poskelle. Katson häneen vetisillä silmilläni ja annan katseeni kertoa, että olen ihan samaa mieltä ja haluan kiittää häntä. En kuitenkaan yksinkertaisesti saa suutani avattua, ja se rikkoisi muutenkin tämän taianomaisen hetken.
	Lerre avaa oven ja päästää minut edellään sisään. Kävelemme käytävän läpi ja tiedämme, että parvekkeella käsitellyt asiat jäävät parvekkeelle. Hississä Lerre pyyhkäisee kyyneleeni ja meitä molempia hihityttää. Kun pääsemme takaisin alakäytävään, vallitsee käytävässä epämääräinen kuhina ja levottomuus. Ihmiset ovat järkyttyneitä ja poissa tolaltaan. Katsomme kummissamme eteemme.
	“Lerre, missä helvetissä sä olet ollut?!” takahuoneessa aiemmin naisen kanssa väitellyt mies tulee meitä vastaan pelonsekaisin ilmein. 
	“Tuol… Mitä täällä oikein tapahtuu?”
	Samassa aiempi nainenkin tulee eteemme kasvot punaisina.
	“Jotain kamalaa on tapahtunut.”
	Vilkaisemme toisiamme Lerren kanssa ja mietimme, mitä kaikki tarkoittavat. Kävelemme ihmisten läpi takahuoneeseen, jossa näemme ambulanssihenkilökuntaa. Otan vaistomaisesti kiinni Lerren käsivarresta, ja kävelemme rinnakkain peremmälle. Lopulta pääsemme näköetäisyydelle ja järkytymme molemmat silminnähden. Huudamme yhtä aikaa:
	“Hebra!”
	“Äiti!”
	Katsomme äkkiä entistä järkyttyneempinä toisiamme, minä ja Lerre. Äiti makaa sohvalla elottomana, silmät auki. Ambulanssimiehet ovat juuri nostamassa häntä paareille.
	“Mitä oikein tapahtui?!” Lerre huudahtaa. Minä olen täysin tunnoton, en tunne jalkojani, vaan lysähdän lähimmän sohvan käsinojan päälle ja tuijotan vain kauhistuneena äitiä, joka katsoo tyhjyyteen. En kuule, kun joku mainitsee huumeiden yliannostuksen enkä liioin tajua, kun äiti viedään pois. Joku tuo viltin hartioilleni aivan kuin tuntisin palelua, ja Lerre jää viereeni aivan yhtä järkyttyneenä kuin minäkin. Istumme siinä emmekä sano mitään. Jossain vaiheessa huomaan takertuvani Lerreen. Hän silittää päätäni ja laskee kätensä käteeni. Aivan kuin saduissa.  

Valon pimeä puoli

Olen tähti tähtien joukossa, päivien valo ja öiden pimeys. Hehkun varjoissa, sädehdin silloin, kun valokiilat ohittavat minut. Olen paikalla, mutten läsnä. Olen verhotangoissa ja lattialistoissa, olen kaikkien huulilla ja jokaisen päässä. Olen muffinssivuoka ja käytetty kevättakki. Olen pumpulilla poislähtevä ripsiväri ja vääränvärinen häämekko. Olen lenkkipolulla ja uimahallin saunassa, olen televisiossa ja kaatopaikalla, olen kalastajaseuran vuosikokouksessa ja politiikkojen laittomalla rahalla maksetut juhlat, olen sisko ja jonkun velipuoli, olen kesä ja olen synkin talvi. Olen heidän muistoissaan, olen samettihameissa ja smokkien ruseteissa. Olen fasisteissa ja pasifisteissa, olen jäniksissä ja sioissa. Olen helmissä ja timanteissa, olen syyssateessa ja juhlakokossa. Olen pukukopeissa ja elokuvateattereissa, olen valkokankaalla ja paitsiossa. Olen luomiskertomuksessa ja painajaisessa, olen lsd-tripissä ja keltaisessa lehdistössä. Olen surullisimmassa rakkauslaulussa ja hartaimmassa runossa. Olen melankoliassa ja olen maniassa, olen sisussa ja olen surussa, olen kivissä ja olen rantahietikossa. Olen kuiskaus tuulessa ja henkäys ikuisuudessa, olen kalavale ja olen ote kansalliseepoksesta. Olen vastavalmistuneessa kerrostalossa ja olen viimeistä kertaa käytössä olevissa valkoisissa lakanoissa. Olen avannossa ja katetreissa, olen mustikassa ja olen lettutaikinassa. Olen populaarikulttuurissa ja olen sotahistoriassa, olen silmissä ja olen selässä. Olen elossa ja olen samalla kuollut, olen sekaisin päivistä ja riippuvainen morfiinista ja meskaliinista ja olen skitsofreeninen ja neuroottinen, olen ahdistushäiriöinen ja pelkään puhelinlankoja. Olen saarrettu ja tukehduksissa, olen upoksissa ja hirtettynä. Olen omassa oksennuksessani ja olen liian nopeassa puheessani, olen jalkarakkuloissani ja herpeksessäni. Olen väsyneen kuva sinisissä silmissä ja olen surkea pettymys. Olen leikkauspöydän lattialla, olen kuvanmuokkaajan työpisteellä. Olen häiriöissä ja harhoissa, olen luonanne aina. Olen pitkissä katseissa, olen katujen vilinässä. Olen kirkkaassa valossa, olen suu auki ja katson taivasta. Olen kentällä ja olen taivaassa. Olen piilossa ja niiden naamalla. Olen iskuissa ja potkuissa, olen aallonharjalla. Olen voimissani ja olen kuilun partaalla, olen kasvi ja olen saatana. Olen superpallo ja olen elastaania, olen lavalla ja näytän kauniilta. Olen nurkassa ja olen pihalla. Olen kuistilla ja olen tupakalla, olen hehkussa ja olen tuhossa. Olen menossa, en koskaan tulossa. Olen lähtemässä, en koskaan jäämässä, olen mutrusuu, en koskaan pinteessä. Olen väistymässä, en koskaan pääsemässä, olen hiljaisuus ja olen satakaksikymmentä desibeliä, olen luova kausi ja olen taantumus, olen lama ja olen nousukas, olen syvänne ja olen rotko, olen misukka ja tunteeton hölmö, olen sambakarnevaalit ja rikkinäinen gramofoni, olen kihlapari ja keittiössä tapahtuva murha. Olen isä ja äiti ja kaarnalaiva ja koivupuu, olen kansalle kelpaamaton ja äänestysten kärjessä. Olen hilleri ja olen helvetti, olen tussi ja olen paperi, jolle kirjoitan kaunokirjaimilla rakkaustarinan. Olen laulujen komeetta ja itkujen sonaatti, olen yksinäisyyteen kietoutuva kaapu. Olen sadan vuoden yksinäisyys ja olemisen sietämätön keveys, olen kokaiini ja nukahtamislääke, olen karaokebaari ja saluuna, olen pistooli ja olen pasuuna. Olen ilkeä ja olen katala, olen rakas ja olen matalalla. Olen sirppi ja olen hamara, olen mirhamia ja olen Samara. Olen piimä ja olen potero, olen Nuuskamuikkunen ja olen sokeria. Olen lasia ja helmeilevää omenaviiniä, olen hölmöilevä hempukka ja simpsakka simpukka. Olen tiiliskivi ja suihkussa putoava saippua, olen katonrajasta tippuva jääkalikka. Olen huumorintajuisuus ja olen satama. Olen valo tähtikirkkaina öinä ja olen pimeys keskellä kesää. Olen kyynel ja olen kompassi, olen sakara ja olen ipana. En mitään ole niin kuin vain minä. Ei minua saa kukaan, eivät he etkä sinä. En ole koskaan mitään, minä en voi olla mitään. Olen palkintopysti ja taulutelevisio, olen suruihinsa hukkuva juoponretale ja olen öinen hittikimara, olen paikallisuutisten vaivautunut juontaja ja olen konepellillä kiiltelevä makuupussi, olen vihreä ja olen toinen viiva raskaustestissä. Olen raiskattu ja olen kuolemaantuomittu.
	En enää ole.

Pinnan alla

En enää halua pelätä. Istun hotellihuoneessa ja pelkään silti. Haluan elää, olen niin väsynyt näihin syyllisyyden ja häpeän tunteisiin, joita koen. En enää halua pelätä ihmistä, joka on kaiken tämän julkisuuden ja riepottelun alla. 
	Muistan välähdyksiä itsestäni kolmen vuoden takaa, kun olin vielä tyttö pikkukylästä, joka työskenteli hampurilaisravintolassa ja yökerhojen lipunmyyjänä ja katseli salaa verhoista hämyisällä pikkulavalla esiintyviä sielukkaita laulajia ja laulajattaria kauniine meikkeineen ja rähjäisine hiuksineen. 
	Soitin kotona isältäni perimääni kitaraa, joka pysyi vireessä vain vaivoin. En halua takaisin siihen aikaan, mutta haluan takaisin itseni, sen jonka menetin. Nousin pinnalle nopeasti ja yhtäkkiä minulla oli tuhansia kavereita, jotka tunsivat minut ja elämäni paljon tarkemmin kuin minä itsekään tunsin. Minä olin heille läheinen tuttu, mutta itse en tunnistanut heidän kasvojaan ja jouduin usein miettimään, mitä sanoa heille. Joskus minun oli pakko vain karata lähimpään rauhalliseen tilaan ja vetäytyä kuoreeni. En pitkään aikaan ymmärtänyt, mitä ympärilläni tapahtuu. Miksi kaikki olivat yhtäkkiä kiinnostuneita minusta, mitä he oikein halusivat… 	Ensimmäinen levyni oli vasta julkaistu, ja yhtäkkiä kuviani oli lehdissä ja minusta kerrottiin asioita, jotka tuntuivat kiusallisilta ystäviäni ja perhettäni ajatellen. Lenkkipolkuni täyttyi hölkkääjistä, jotka nappasivat minusta kuvia puhelimillaan ja lähettivät niitä viikkolehtiin. Ruokakaupassa alkoi tuntua siltä, että ihmiset tarkkailivat ostoksiani ja halusivat nähdä, teenkö epäterveellisiä valintoja ja ostanko kenties tupakkaa, alkoholia tai kondomeja. Kun minua kuukautisten aikaan turvotti, joku lehti epäili minun olevan raskaana ja soitteli minulle taukoamatta. Kun minusta otettiin kuvia julkkisten rinnalla, aina jostain kuului “tämä on rahakas kuva, hyvä hyvä!” Oli kummallinen ajatus, että yhtäkkiä minusta hyötyikin rahallisesti useampi taho. Levy-yhtiö lähetti naistenlehtien ja vaihtoehtoisten kulttuurilehtien toimittajia haastattelemaan minua hotelleihin ja sain kertoa aina samat asiat uudestaan ja uudestaan. Naistenlehtien toimittajat tivasivat usein, mitä tein ulkonäköni eteen, seurustelinko ja mitä kauneustuotteita mieluiten käytin, kun taas musiikkilehtiä kiinnosti, kuka kappaleeni tekee - minä itse - ja kuinka vaikeaa on olla nainen musiikkibisneksessä. Aluksi tartuin kysymyksiin ja pohdin niitä, mutta pian kuvio alkoi toistaa itseään ja huomasin toistelevani samat mantrat kaupungista ja hotellista toiseen. Mattojen värit ja tarjoiltavat juomiset ehkä vaihtuivat, mutta proseduuri oli joka kerta sama. Näin haastattelijoiden silmissä milloin surua, milloin väsymystä. Joku heistä oli varmasti yksinhuoltaja, jonkun vaimo oli lähtenyt rikkaamman miehen matkaan. Tuntui pahalta, että he joutuivat perehtymään minun elämääni, kun olisin mieluummin halunnut kuulla vastavuoroisesti heidän mielipiteitään ja elämäntarinoitaan. Jossain vaiheessa en enää muistanut kaikkien heidän kasvojaan ja samalla hommasta tuli automatisoitua rutiinia. Huomasin pian, että haastattelijoitakaan ei kiinnostanut hittojakaan niin kutsuttu työnsä, vaan koko haastattelutilanne tuntui joltain tragikoomiselta sketsiltä, jossa sekä minä että toimittaja vedimme pitkästyneet roolimme ansiokkaasti liukuhihnalta. Lopuksi hymy ja kuva ja parit nimikirjoitukset sukulaismuksuille, mutta siinä se. 	Kammottava tyhjä oravanpyörä veti minut mukaansa ja yhtäkkiä tuntui pelottavalta, että minun piti kiertää näitä samoja rutiineja läpi, vaikka olisin halunnut vain luoda uutta musiikkia. Kirjoitin paljon sanoituksia tuntemuksista, joita haastattelut, kuvaustilanteet ja nimmarisessiot marketissa minussa herättivät. Teksteistä tuli kylmiä ja jopa julmia. 
	Halusin karata jonnekin kauas, mutta eihän se tullut kuuloonkaan. Minä olin nyt levy-yhtiön tuote, jonka taustavoimissa hääri monta ihmistä. Minun jokaista mielihaluani haluttiin palvella mahdollisimman hyvin, jotta pysyisin terässä ja saisin tehtyä uutta materiaalia. Kun materiaalia sitten tuli, levy-yhtiö mietti sen olevan jopa liian omaehtoista. Ensimmäisen levyni kehystarinana toimi muuttoni suurkaupunkiin ja aikuistumisen riemut ja surut, kun taas toisen levyn teksteistä tuli synkempiä ja ympäristöä tarkkanäköisemmin havainnoivia pätkiä. 
	En ole koskaan ollut synkkä ihminen, päinvastoin, mutta tämä ala on tehnyt minusta kummallisen. On kuin näkisin koko ajan oman toimintani jonkinlaisena videokuvana edessäni. Sitä on vaikea selittää, mutta kun jokaisesta liikkeestäni on vähintään lehtijuttuja, olen alkanut tarkkailla tekosiani ja ajatuksiani kriittisemmin kuin aikaisemmin. Nyt kun olen vastuussa ihmisten toimeentulosta ja kuuntelijoideni tyytyväisyydestä, tunnen itseni välillä häkkiin lukituksi tarhaeläimeksi, jonka hoito laiminlyödään kaikkialla paitsi niissä asioissa, jotka takaavat sen tuottavuuden. Kukaan ei kysy minulta, mitä minä tunnen tai miten jaksan, mutta minulle annetaan kutsuja tilaisuuksiin ja minua rahdataan pitkin kyliä haastatteluja antamaan. Lavalla olen edelleen oma itseni, siellä viihdyn ja elän laulujani täydellä sydämellä - rakkaus musiikkia kohtaan on koko ajan ollut kaiken toimintani pohja. On hurja nähdä ihmisten itkevän ja laulavan täydellisesti mukana sanoja, jotka olen kirjoittanut itse kotona suru puserossani ja haikeus kyynelkanavissani. 	Henkilökohtaisesta sielunmaisemastani on tullut julkista ja arkista. Se on ajatuksena niin absurdi, että jaksan jokainen päivä hämmästyä vähän lisää. Sitten istun taas keikkabussissa ja tuijotan ajatuksiini uppoutuneena maisemia, jotka vilistävät silmissä ikuisena illuusiona. Kauniita maisemia, korkeita vuoria, syviä jokia ja laakeita peltoja. Joskus laskin lehmiä, mutta se ei kantanut pitkälle. Soittajani ovat kaikki levy-yhtiön haalimia ammattimuusikoita, jotka lukevat sarjakuvia, piereskelevät ja nauravat typerille vitseille keskenään kaikki ne ajat, kun eivät pelaa videopelejä tai katsele elokuvia. Minä kirjoitan ja kuuntelen mp3-soittimellani instrumentaalimusiikkia ja hörpin välillä vettä. Soittajamiehet ovat kaikki minua yli kymmenen vuotta vanhempia eikä meillä ole oikeastaan lainkaan yhteistä, mutta toisaalta lavalla soimme kauniisti yhteen ja he antavat minulle tilaa olla yhtä yleisön kanssa. Niin kuin tänä iltanakin. Lavalle kohdistetut spottivalot häikäisivät ja mikki vinkaisi, kun nostin katseeni yleisöä kohti ja hihkaisin rutinoituneet tervehdystoivotukset uudessa kaupungissa. Baari oli tupaten täynnä, siellä haisi savu ja konjakki ja kaikki odottivat, että minä alan laulaa. Hymyilin varovaisesti ja näppäilin tutut otteet kitarastani. Yleisössä muutamat ihmiset tunnistivat biisin jo ensimmäisistä soinnuista, minkä he osoittivat kiljahtamalla. Sain hyvän mielen ja aloin laulaa.

Vuodenajat vaihtuvat, minä vaikeroin
Jonain päivänä sinä saavut kai, niin sovittiin
Katson ikkunasta, mitään ei näy
Hiljaa huojuvat puut ja lehtiä käy
Melkein sääli, ne maatuvat huonosti
Asioita jos kesken on

Yleisö liikahteli musiikin tahdissa, ihmiset heiluivat ja notkuivat kiinni toisissaan. Näin eturivin nuoret naiset ja runopojat, jotka katsoivat minua ja halusivat paikalleni. Tunsin yhtäkkiä suurta kaipuuta heidän paikalleen, siihen viattomaan hetkeen, jolloin illuusio vielä kestää eikä kukaan voi väittää, etteikö unelmalla olisi ihana ja todellinen pohja. Olisin halunnut siihen itsepetoksen kehtoon, jossa ei tarvitse ottaa huomioon tosimaailman inhottavia seikkoja, kuten ihmisiä, jotka haluavat kaiken hyödyn mahdollisimman halvalla ja jotka näkevät minuun katsoessaan vain uusia mahdollisuuksia lyödä rahoiksi. Olisin halunnut edelleen lukea haastatteluja laulajatähdistä, jotka kertoisivat kivoja ja kehittäviä tarinoita elämästään. En olisi halunnut tietää, että toimittaja on vaihtanut kysymykset minulle kertomatta, minkä johdosta vaikutan haastattelussa kylmältä ja itsekeskeiseltä puusilmältä. Olisin halunnut uskoa, että näytän normaalistikin kameran edessä hyvältä, enkä nähdä, kuinka minulta otetaan kahdella hiiren klikkauksella vyötäröltä pelottava määrä senttejä pois ja kuinka kasvojeni ihoa pehmennetään ja olemustani muutenkin kevennetään paikoista, joista en edes olisi uskonut kenenkään pystyvän kriisiytymään. Olisin halunnut vielä liikuttua fanien tunteita herättävistä tarinoista; niistä, joissa seikkailevat heidän syöpään kuolevat sukulaisensa, kuolleet lemmikkikaninsa ja eronsa ja häänsä. Olisin halunnut tuntea enemmän, mutta en saa itsestäni enää esiin mitään aitoa.

Ja kun sinä meet
Jää jälkeesi vain surulliset mietteet
Mitä ikinä tielläsi kohtaat
Minä olisin voinut olla kanssasi
Vaunuissa, jotka vievät perille

Keikan jälkeen istuin pitkään takahuoneen vessassa. Kuulin soittajamiesten nauravan, viskipullon kiertävän. Minä istuin ja katsoin maalista rapistuvaa seinää. Koetin ravistella itseäni hereille, mutta mikään sisälläni ei liikahtanut. En saanut mitään sanotuksi, en tehdyksi. Olin tunnoton ja haalea. Jos oikein pinnistin, ehkä näin valon, ihan pienen hetken ajan vain. Joku koputti oveen, valitti kiireellisyyttä. Vedin syvään henkeä, räpyttelin silmiäni ja nousin pöntöltä. Vilkaisin surullista katsettani peilistä ja avasin oven. Oven takana inissyt tyyppi tunnisti minut ja pyysi mitä nöyrimmin anteeksi huuteluaan. Hymyilin hänelle vaivaantuneesti ja pujahdin tyhjän baarin puolelle. Baaria siivoiltiin, roudarit lopettelivat säätöään. Baarimikko ja pari järjestyksenvalvojaa hengasivat tiskin luona. Kun kävelin heidän ohitseen, järjestyksenvalvojat jäykistyivät. Lähdin pienen ympyrää pyörimisen jälkeen takaisin takahuoneeseen, jossa turvamieheni Geart katsoi minua erittäin vihaisesti, muttei sanonut mitään. Joku tarjosi viinaa, mutta minä olen absolutisti. Kysyin Geartilta, olisiko minun mahdollista päästä kuntoilemaan jonnekin. Geart lähti kanssani hotellille, jossa menin uima-altaaseen kellumaan. Vetelin muutamia vetoja, tunsin kloorin kitalaessani ja sukelsin syvemmälle kuin pitkiin aikoihin. Nousin pintaan ja katsoin allashuoneen sinertäviä ledivaloja tuntien itseni irralliseksi omasta kehostani. Oli kuin olisin katsellut itseäni ulkopuolisin silmin. Saatoin aistia itseni istumassa toisella puolella allasta, jalat vedenpintaa halkoen. Samalla näin itseni tuon toisen minun silmin, ja niiden silmien läpi näytin syvässä rotkossa makaavalta teiniprinsessalta, jonka elämä oli jo käsikirjoitettu valmiiksi ja joka huusi, mutta jonka huutoa kukaan ei kuullut. Tyttö oli niin paksun kuoren alla, että häntä ei tunnistanut sieltä. Hän oli viime aikoina jäänyt sinne kuoren sisään vangiksi ja altaan reunalta häntä katsova nainen puisteli päätään ja katsoi tyttöä säälivästi. Tyttö mietti hetken, että sukeltaisi eikä nousisi ollenkaan pintaan, mutta altaan reunalla istuva toinen minä katsoi tyttöä varoittavalla ilmeellä. Samassa tunsin taas olevani kehossani ja tunsin syvää onttoutta, jonkinlaista kammottavia sävyjä saavaa turtumusta. Vilkaisin altaan reunalle, mutta se näytti ihan samalta kuin kaikki muutkin altaan osat. Kun nousin altaasta, käytin kuitenkin altaan toista sivua. 
	Saunaosastolla oli hiljaista. Tassuttelin hetken pukuhuoneessa ja mietin, että en haluaisi mennä lainkaan hotellihuoneeseeni. Tulin kuitenkin tänne ja nyt mietin, miksi minulla on näin surullinen olo. Tuntuu, että en ole lainkaan yksin tässä huoneessa, vaan että minua tuijotetaan ja minulle kuiskitaan ilkeyksiä ja että minulle nauretaan. Voin melkein tuntea raskaan hengityksen niskassani. Huoneessa ei - tietenkään - ole ketään muuta. Kaivaudun silkkisatiinilakanoihin ja suljen silmäni. Ehkä huomenna on parempi päivä.

Yksinoikeudella suoraan vuorilta

Vasta nyt hän tajuaa, mitä onnellisuus on. Se ei ole sitä, että saavuttaa mielenrauhan tai unelmiensa parisuhteen, perhetilanteen tai työuran. Onnellisuus on sitä, että on vain tämä hauras hetki. Se on samalla lohduttavin ja surullisin ajatus, mikä kenelläkään voi olla.
	Hänen vuotensa itsetuhoisessa glamourmaailmassa ovat takana päin. Ennen hän oli viihdelehtien vakiotähti, ilmaisen viinan bileiden vakioasiakas ja aina hieman pihalla. Nyt hän asuu vuoristossa ja joogaa, kirjoittaa silloin tällöin aikuisten satukirjoja ja omistaa pienen yrityksen, joka valmistaa luomutuotantona kosmetiikkaa, kuten hajuvesiä ja kasvojenpuhdistustuotteita. Hän herää aamuisin ja painautuu puolikuu-asanaan, katsoo koko seinän kokoisesta ikkunasta merimaisemaa ja hengittää puhdasta ilmaa keuhkoihinsa. Takana ovat ajat, jolloin hän kertoi parisuhdeongelmistaan puolitutulle toimittajalle, joka väänsi niistä lööppitekstiä. Toimittajat rakastivat tehdä hänestä julkisessa keskustelussa yhtäältä seko- ja toisaalta tyhjäpään. Häntä kuvailtiin tarkoitushakuisilla adjektiiveilla, kuten huoleton, huomionkipeä ja hilpeä. Kaikkiin hänestä kirjoitettuihin lehtijuttuihin tuli ikävä kaiku, sanoi hän mitä tahansa. Jos häntä pyydettiin listaamaan suosikkikosmetiikkatuotteensa naistenlehden yhden sivun palstalle, se otsikoitiin aina “Lisse Opergp ruskettuu hinnalla millä hyvänsä” -muodossa. Jopa silloin, kun hän kertoi toimittajalle puoli tuntia huulipunista ja kaksitoista sekuntia yhdestä käyttämästään itseruskettavasta voiteesta. Pahimmat hänestä kirjoitetut tekstit huusivat, että hän rakasti kaaosta. Niin hän kai tekikin. Nyt hän ei niitä aikoja enää muista - eikä halua muistella. Hän käytti päivänsä sekaisin olemiseen. Päihteistä tuli kuitenkin vain pahempi olo, hän tunsi itsensä täysin mitättömäksi ja pieneksi, oikeastaan hän ei tuntenut lainkaan itseään. Hän luuli tietävänsä, kuka oli: pohdiskelevainen, aktiivinen, helposti asioista innostuva ja impulsiivinen nuori näyttelijä-laulaja-malli, joka oli kaiken lisäksi vielä sosiaalinen ja helposti lähestyttävä. Hänellä ei ollut itsetuntoa, koska hän ei tuntenut itseään. Hän ei tiennyt, mitkä kaikista tuhansista hänen yllään välähtävistä kasvoista olivat hänen omansa. Kipulääkkeiden vaikutuksen alaisena hän ei tunnistanut peilikuvaansa, vaikka kuinka katseli sitä tuntikausia päivässä. Hän istui kokovartalopeilin edessä jalat ristissä ja toivoi, että löytäisi katseestaan sen ihmisen, joka hän oikeasti oli. Katse ei kuitenkaan vastannut, vaan se tuntui pikemminkin tuijottavan syyttävästi ja käskevästi, aivan kuin sanoen: “Ota itseäsi niskasta kiinni.” Hän käpertyi sellaisina hetkinä lopulta makaamaan lattialle, josta heräsi seuraavana päivänä vasta, kun hänen puhelimensa oli soinut jo kuusi kertaa peräjälkeen. Silloin hän nousi lattialta, hoiperteli keittiöön ja murskasi kipulääkkeitä nenäänsä. 
	Hän toivoi aina, että ihmiset hänen ympärillään alkaisivat kuolla, koska hän halusi nähdä, heräisikö hänessä minkäänlaisia tunteita. Hän saattoi toivoa läheistensä kuolemaa, vaikka samalla ajatus kuvotti ja pelotti häntä. Hän toivoi myös joutuvansa pahaan onnettomuuteen, josta selviäisi vain täpärästi. Hän koki, ettei mikään muu voisi herättää häntä arvostamaan elämän ainutkertaisuutta. Eikä hän edes tiennyt, uskoiko elämän ainutkertaisuuteen. Hän koki usein, että häntä rangaistaan ja että hän on aiemmissa elämissään tehnyt jotain universaaleilla energiatasoilla mitattuna huonoa ja väärää. Hän olisi viillellyt itseään, ellei se olisi tuhonnut hänen kaunista vartaloaan. 
	Hän oli hyvin tietoinen itsestään ja omasta huomionkipeydestään, muttei päässyt kierteestä eroon. Hän halusi ulkoistaa toipumisensa, julkisuuden kirot ja muun sekamelskan jollekulle ulkopuoliselle taholle, joka ei kuitenkaan saanut olla ammattiauttaja. Heitä hän ei pitänyt missään arvossa vaan koki, että vain heikoimmat sortuvat tarvitsemaan ulkopuolista apua. Hän halusi selvitä omillaan ja ajatteli sen olevan myöhemmin katsottuna parempi ja autuaammaksi tekevä seikka kuin se, että hän olisi edes yhdelle ihmiselle kertonut, mitä oikeasti tunsi. Hän ei kaivannut enää yhtäkään ymmärtäväistä hymyä, hän kaipasi herätyksen. 
	Sellainen tulikin, kun hän tappoi itsensä. Hänen sydämensä pysähtyi erään elokuvateatterin avajaisissa, kun hän oli käynyt kahden kollegansa kanssa vetämässä epäpuhdasta heroiinia kehoonsa. Hän oli kuolleena kaksi minuuttia elvytyksestä huolimatta. Jääräpäinen ensihoitaja lopulta pelasti hänet takaisin elämään rusikoimalla hänen rintakehäänsä alaspäin voimilla, joita tämä ei edes tiennyt itsestään löytyvän. Häntä pidettiin koomassa kaksi viikkoa, minkä jälkeen hän tuli pian tajuihinsa. Oli kuin hän olisi syntynyt uudelleen. Lööppien karua antisankaritarta ei enää ollut olemassa. Hän huomasi, että kaikista saamistaan kukkalähetyksistä vain yksi sisälsi henkilökohtaisen ajatuksen. Se oli kimppu keltaisia narsisseja. Niiden lomassa oli pieni punakartonkinen kortti, jonka sisällä luki: “Elämisen suurin merkitys näyttäytyy vain niille, jotka haluavat sen nähdä.” Silloin ajatus iski häneen kovemmin kuin heroiini ikinä. Hän tajusi yhtäkkiä tuntevansa jokaisen ruumiinosansa, tiedostavan hengityksensä ja aistivansa pienet, aiemmin täysin itsestäänselvyyksiltä tuntuneet asiat. Kun hän ensimmäistä kertaa pääsi suihkuun sairaalasta päästyään, hän aisti veden valumisen ihollaan, tunsi kuinka tuhannet pienet pisarat pomppivat hänen kehonsa kannella. Hän haistoi puhtauden, tunsi puuvillan ihoaan vasten aivan uudella tavalla. Aivan kuin hän olisi vapautunut kaikista maallisista murheistaan.
	“Haluatko varmasti punaiset hiukset?” lähiökampaamon keski-ikäinen rempseä omistaja kysyi häneltä tupakkasätkä huulessaan. “Kuule kun sinä olet muutenkin niin kalpea, näyttäisit noidalta punaisilla hiuksilla.”
	Hän oli varma asiastaan, ja pian värjäysveden mukana valuivat hänen turhamaiset julkisuus- ja juhlintatapansa. Hän päätti, ettei enää antaisi haastatteluita ja vetäytyisi muutenkin julkisuudesta. Nyt vuorilla asuessaan hän katselee ulos koko seinän ikkunoistaan ja huokailee valkoisella sohvallaan istuen.
	Toimittaja istuu häntä vastapäätä.
	“Tärkeintä minulle on onni”, hän kertoo. “Haluan pitää lähimpäni lähelläni, he tekevät minusta onnellisen.” Toimittaja nyökkää.
	“Sitä luulee olevansa maailman napa, kunnes tajuaa, että hei, ei tämä olekaan oikeaa elämää. Tämä on kupla, aivan kuin uni, josta tietää heräävänsä, mutta josta juopuu. Ei halua luopua vaivalla rakennetusta unien maailmasta… Joten kun herätyskello lopulta soi, sitä tömähtää niin äkisti maanpinnalle, että järkytys on melkoinen. Uskon sen olevan syynä monien tähtien ongelmiin. Herätyskello on liian kovaääninen. Ja juuri sellaisen herätyksen me tarvitsemme.”
	“Puhut kokemuksen syvällä rintaäänellä. Universumista ei löydy kovin montaa ihmistä, jotka olisivat kokeneet samanlaisen julkisen elämän kuin sinä. Miltä se tuntuu?”
	“Rehellisesti sanottuna? Se tuntuu siltä, kuin satatuhatta veistä lävistäisivät kehon aina, kun kävelee ulkona. Aina, kun raottaa ovea, sisälle virtaa julmia, synkkiä energioita, joiden otteeseen jää koukkuun. Julkisuus on yhtä paha riippuvuus kuin mikä tahansa muukin, ellei pahempikin. Aluksi se tuntuu upealta ja tekee kaikkivoivaksi, sen jälkeen sama määrä ei enää riitäkään, vaan sitä tarvitsee lisää ja lisää, kunnes sitä ei voi enää hallita, vaan julkisuutta vain tulee ja tulee, ja sitä hyväksikäyttää itsekin. Lopulta se ei enää tunnukaan hyvältä, vaan ainoastaan pakolliselta muurilta ihmisen ja elämisen välissä. Mitään ei halua kohdata ilman sitä, koska se lohduttaa. Sitten jossain vaiheessa tajuaa, että siitä haluaa eroon, koska se ei ole oikeaa elämää. Valitettavasti julkisuuskoukusta on erittäin vaikea päästä eroon, sillä kun itse päättää, että nyt riittää, se ei riitäkään muille. Sitä jää aivan täysin niiden muiden ihmisten armoille, julkisuuden kehälle pyörimään kuin usvaiseen onkaloon, josta ei löydä ulos, vaikka koko ajan tietää, että ulospääsyn on pakko olla jossain, koska jotain kauttahan sinne onkaloonkin tuli eksyttyä. Julkisuus on meskaliinia, jota saa liikaa ja liian vähän yhtä aikaa. Kun sitten tajuaa, että ei löydä ulos onkalosta, takertuu kaikkiin mahdollisiin oljenkorsiin ja sekoittuu multaan ja tekee itsestään säälittävän, huutaa omaa nimeään pimeässä ja itkee, kun siihen ei vastata. Se on julma, julma maailma.”
	Toimittaja katsoo häntä kasvot hämmennyksestä pelokkaina. Sen jälkeen tämä kohentaa nauhurin asentoa ja lisäksi kirjoittaa kynä sauhuten tekstiä lehtiöönsä.
	“Oletko koskaan… ajatellut kuolemaa? Tarkoitan, että elämäsi on täytynyt olla kovin synkkää noiden mietteidesi keskellä.”
	“En voi kääntää elämää pois päältä noin vaan. En voi tehdä valintaa, että nyt olen elossa ja nyt en. Pääsin aineiden kautta lähelle sitä tilaa, jossa olin turruttanut mieleni, mutta en päässyt mihinkään pakoon sitä tosiasiaa, että olen joko elossa tai kuollut. Vaikka tunsin itseni eläväksi kuolleeksi, olin silti elossa. Hengitin, verenkiertoni toimi ja ihosoluni uusiuituivat, halusin sitä tai en.”
	Toimittaja katsoo häntä ja nyökkää ihailevasti. “Minun täytyy sanoa, että harvoin törmään yhtä suureen avoimuuteen tällä alalla.”
	“Ymmärrän sinua täysin”, hän sanoo. “Allekirjoitan saman asian ja olen sitä mieltä, että jossain vaiheessa meistä - tarkoitan nyt julkisuuden henkilöitä - tulee haastattelutilanteissa automaattivastaajia; robotteja, jotka tietävät, että kaikki pettävät meidät. Silloin on kaikista helpoin tie selostaa samat tyhjät faktat ja helpot, pitkät mutta vähän kertovat lauseet. Se on itsesuojelua. Ennen kaikkea sitä.”
	“Oletko koskaan ajatellut, että olet kypsempi kuin muut? Että jollain tapaa tiedät enemmän kuin muut?”
	“En voinut nousta sukupolveni ääneksi, koska olin ihan toisessa maailmassa kuin sukupolveni. Se on totuus. Se, että koska olin ajatusteni kanssa jo niin yksin, en kestänyt toisia, osittain kaltaisiani pohdiskelijoita. Heidän antamansa perspektiivi olisi turhauttanut minusta viimeisenkin vastavoiman. He olivat--”
	“Anteeksi, pakko tarkentaa, ketä erityisesti tarkoitat puhuessasi heistä?”
	“Minäpä kerron. He olivat - ja ovat, he ja heidän seuraajansa ja jälkeläisensä, vuosikymmenten syklisen järjestelmän mukaisesti - hämmästeleväisiä, eli sellaisia ihmisiä, jotka elivät esteettis-hedonistisessa maailmassa, noudattivat jokaista mielitekoaan. Sen takia he katsoivat reunalta, kun minä ja kaltaiseni yksinäiset kulkijat saavutimme asioita. Me joko teimme helvetisti töitä tai sitten emme, me treenasimme ja kirjoitimme vaikka kahdeksan tuntia samaa lausetta, kunhan siitä vain tuli täydellinen. Ne muut, heidän kaltaisensa ihmiset kauhistuttivat minua, sillä heissä ei ollut lainkaan kunnianhimoa. He olivat pelottavan innostuneita pohtimaan ja miettimään - hämmästelemään -, mutta heissä ei ollut samaa kurinalaisuutta, samaa rikkirepivää riipivää voimaa ja tuskaa, jota meissä oli.”
	Toimittaja ei sano mitään, joten hän jatkaa.
	“Toisaalta tunsin itseni ihan avaruusolioksi yleisesti ihmisten keskellä. Tuntui, kuin kadulla kävelisi vain zombiarmeija vailla mitään suuntaa. Silti se armeija koostui ihmisistä, jotka olivat onnellisia, he pärjäsivät ehkä juuri sen takia, että eivät ajatelleet. Mutta sitten nuo ajattelevat ihmiset, joista äsken puhuin… Heitä mietin paljon. Mikä heillä oli? Miksi he olivat olemassa? Samaa miettisin nykypäivänäkin, jos vielä kulkisin ihmisten keskellä.”
	“Niin, tarkoitat siis, että niin sanottu massa jakautuu kolmeen osaan: sinun kaltaisiisi ’yksinäisiin taiteilijoihin’, aivottomaan massaan ja sitten näihin hämmästeleväisiin, jotka eivät menesty haluistaan huolimatta, koska heiltä puuttuu kunnianhimo?” 
	“Käytännössä niin se menee, paitsi että en ole taiteilija. En ole koskaan ollut enkä tule koskaan olemaan. Olen vain ihminen, jonka on pakko havainnoida maailmaa eri tavalla kuin useimpien. Olen vain yksi sielu muiden joukossa, mutta minun sielullani on vanhempi aura kuin joillain toisilla sieluilla.“
	“Nyt kun pääsimme tällaiseen ihmiskuntaa käsittelevään aiheeseen, mieleeni nousee kysymys ihmissuhteista. Olet tunnettu siitä, että et ole antanut paljon haastatteluita, koska et ole halunnut jauhaa typeryyksiä, kuten olet haastattelutilanteiden kuvannut olevan. Millä tavalla ihmissuhteesi ovat onnistuneet noin ehdottomien mielipiteiden kanssa?“
	“Olen jo aikaa sitten tajunnut, että en vain voi rakastaa ketään muuta kuin toista kaltaistani, toista puolikasta, joka on yksin tämän massan keskellä. Massalle olen vain joku, jolla ei ole mitään originellia sanottavaa; joku, joka ei osaa tuoda itseään oikein esiin ja itkee huonoa elämäänsä valon kantamattomissa. Heidän mielestään olen kaunis, mutten mitään enempää. Sanani ovat heille vain helinää, tyhjiä tähtiä pienillä panoksilla. Musteläikkiä, huonoa rahankäyttöä. He ovat minun yläpuolellani kaikessa ylemmyydentunnossaan, he tietävät minut paremmin kuin minä itse, jos heiltä kysytään. Ja jos sanon vastaan, he nauravat partoihinsa ja tietävät edelleen paremmin. Heidän mielestään olen yliherkkä, kun en kestä kaikkia itsestäni riepoteltuja juttuja. He kokevat oikeudekseen kuvata minua kadulla, klubilla, lehdistötilaisuuksissa, jopa kotipihallani. He lentävät perässäni helikoptereilla ja sanovat, että minun sanoitukseni ovat noloa yrittelyä. He ovat kaikesta niin oikeassa - omasta mielestään.”
	“Mielenkiintoista pohdintaa, mutta haluaisin silti kuulla, mitä vastaat kysymykseen ihmissuhteistasi. Ilmeisesti olet kokenut, että ympäristö tuomitsee sinua ja sen vuoksi ollut kyvytön solmimaan kestäviä suhteita?”
	“Heh, suoristat hiukan mutkia, kuomaseni, mutta eipä se haittaa, koska olet aika hyvä siinä”, hän virnistää. “Kukaan muu ei tunne, ei tiedä minua kuin eräs mies ja ilmeisesti nyt sinä. Melecs, entinen aviomieheni, oli lähellä minun ymmärtämistäni, mutta sitten minä heräsin päihdyttävästä päiväunestani ja tajusin, että hän ei ollut lähimaillakaan. Hän haali uutta tavaraa, uusia hauskoja kokemuksia, uusia ystäviä ja uusia bileitä, minä sulkeuduin sisäänpäin. Niin tekee tämä toinen mieskin, sillä tämä maailma ei ole meitä varten. Jokin alkuvoimainen elämänhalu puskee kuitenkin siinä määrin päälle, että en ehkä halua kuolla oman käteni kautta. Ennen toivoin, että jokainen drinkki tuhoaisi maksani ja jokainen muu huumaava aine vähintään veisi minut loppumattomaan psykoosiin, mutta vielä minä porskuttelen tietoisuuden julmilla aalloilla. Todellisuus on ajat sitten heittänyt kuperkeikkaa minunkin päässäni, mutta toisaalta harhaisuus, kaikki nämä vuodatukset, jotka olen sinulle tänään suonut, vievät minua lähemmäksi ydintä, jossa haluan olla.”
	“Sinulla on siis mies?”
	“Ei minulla ole. Me emme osaa ajatella onnea kohdallemme, me pelkäämme liikaa. Sen johdosta aina ei käy niin, että löytyy se toinen puolisko, koko maailman paras vastine itselle… Juuri se ihminen, jonka kanssa jakaa koko loppuelämä ja jatkaa molempien sukulinjoja usean piskuisen ihmisalun myötä. Joskus käy niin, että juuri se ihminen löytyy, mutta kaikki menee kuitenkin mönkään ja se kaikki paino, vuosien ja sanojen lasti, jää leijumaan näiden kahden välille selvittämättömänä kimppuna liljoja ja ruusuja. Ne eivät kuihdu koskaan, vaikka ovatkin aitoja kukkia. Ne vain ovat välillä pitkiä aikoja nupullaan, puhkeavat hetkeksi kukkaan ja sitten taas palaavat nuupahtaneeseen vaiheeseen.”
	“Minulle tulee vertauksestasi mieleen jouluvalot, en voi sille mitään.”
	“Hah! No, se sinulle sallittakoon. Onhan jouluvaloissakin oma rappiollinen romantiikkansa, kyllähän nekin kuvastavat elämän syklisyyttä. Ne otetaan esiin kerran vuodessa ja silloin kaikki on hetken verran hienoa ja hyvää, kunnes ne taas työnnetään syrjään ja todetaan, että arkihan onkin aika hölmöä, mutta ei niitä jouluvaloja osata pitää esilläkään. Äsh, nyt irtauduin ajatuksestani.”
	“Ei se mitään. Voisin kuitenkin olettaa, että sinulla on siis menossa tällainen on-off-suhde?”
	“En sanoisi sitä sellaiseksi. Minä tiedän, että jossain tuolla on minun vastakappaleeni, mutta pelkään, että hän ei pysty täyttämään paikkaansa, ei tässä ajassa ja paikassa.”
	“Selvä.”
	Oveen koputetaan ja sisään astuu ruskeatukkainen kireäksi leikelty, mutta hymyileväinen ja ystävällinen nainen, Lisse Olergpin pr-edustaja, jonka Lisse on aiemmin pyytänyt siirtymään pation uima-altaalle, sillä hän on halunnut puhua kahden tämän toimittajamiekkosen kanssa.
	“Aika on valitettavasti loppunut”, pr-edustaja huikkaa. Hän tulee huoneen poikki ja siistii kävellessään pöydillä seisovia kukkapuskia, jotka vitamiinipitoisissa maljakkovesissään henkivät vielä hetken verran elämää, voimakasta yleispätevää biologista ilmiötä.
	“Meidän täytyy siirtyä seuraavaan paikkaan”, pr-edustaja sanoo, kun toimittaja on kätellyt erittäin intensiivisesti Lisseä samalla tätä silmiin tuijottaen.
	“Onko pakko? En millään…”
	“On.”

Kun hän astuu sisään huoneeseen, ei seuraava toimittaja, nuori nainen, koe mitään ilmeistä ihastusta. On Lisse hänen mielestään toki taatusti karismaattinen - ehkä hätkähdyttävälläkin tavalla, muttei toimittaja tunne vatsansa kierähtävän ympäri hänet nähdessään. Lissellä on yllään musta nahkatakki, jonka alta pilkottaa vaaleanpunainen röyhelöpaita. Hänellä on samansävyistä huulipunaa ja silmiensä edessä jättikokoiset aurinkolasit. Kätellessä toimittaja huomaa hänen helmenvalkoisten helmiäislakattujen kynsiensä kärkien olevan paidan ja huulten kanssa sävy sävyyn ja silloin toimittajan sisällä pilkahtaa kateus - “kunpa olisin itse yhtä tiptop, mutta minun osani lienee aina olla nuhjuinen toimittaja harmaassa villatakissani ja kaksihaaraisia hiuksia pursuilevassa kuontalossani”. 
	Lisse huomaa toimittajan tuijotuksen ja livauttaa nopeasti huuliensa välistä tunnetun julkkismaskeeraajan ja -kynsimuotoilijan nimen, jonka toimittaja yhdistää iltapäivälehden seurapiiripalstan kuviin. Sisällä ei todellakaan tarvitsisi pitää aurinkolaseja, ovathan he pr-toimiston valoisassa, vaaleaksi sisustetussa haastattelutilassa, johon valo ei pääse kuin kauniin pikkusievästi ilman silmät sokaisevaa hellesädettä.
	Lisse riisuu istuessaan nahkatakkinsa, mutta jättää aurinkolasit päähänsä. Toimittaja tuntee itsensä vaivautuneeksi tästä etäisyydestä heidän välilleen luovasta tekemättä jättämisestä, eikä saa koottua itseään. Lisse Olergp on hänen edessään veressä ja lihassa ja hänen kai pitäisi ottaa tilanne haltuun. Sen sijaan toimittaja katsoo Lissen punertavanvaaleita kiharaisia hiuksia ja sormissa kiiluvia kultasormuksia.
	Kun Lisse lopultaa riisuu aurinkolasinsa, paljastuvat niiden takaa syvänsiniset silmät, joissa on tuima katse. Se ei ole niinkään totinen ja uhmakas ja sisuuntunut ilme, vaan pikemminkin apea ja sulkeutunut. Ja väsynyt. 
	Lisse on 36-vuotias. Tosimaailmassa hän olisi huippuvuosissaan, mutta viihdealalla hän alkaa olla auttamattoman passé - kuin ö-luokkaan pudonnut muistutus siitä, kuinka hetkellistä elämä on.
	Toimittaja rykäisee, kun Lissen ilmeeseen hiipii kärsimättömyys.
	“Kuulin, että asut vuoristossa”, toimittaja aloittaa varovasti. “Kuinka olet viihtynyt siellä?”
	“Kiitos kysymästä, oikein hyvin. En voisi olla onnellisempi”, Lisse sanoo vailla ironianhäivähdystäkään. Toimittaja on hieman hämmentynyt sanojen ja naisen olemuksen - uupuneen ja surumielisen - ristiriidasta.
	“Koetko olevasi julkkis?” toimittajalta lipsahtaa. Lisse terästäytyy heti ja vetäytyy tuolissaan taaksepäin. Toimittaja soimaa itseään mielessään ja tuntee punan leviävän ilmiömäisesti kasvoilleen, mutta suuttumuksen sijasta Lissen suusta alkaakin pulputa jälleen syväluotaavaa pohdintaa:
	“Kieltämättä melko mielenkiintoinen kysymys”, Lisse aloittaa huomattuaan toimittajaparan epätoivoisen nolostuksen. “Voin kertoa sinulle pari faktaa julkisuudesta, jos kestät kuulla.”
	Toimittajan kasvoilla puna syvenee, mutta Lisseä se ei kiinnosta, vaan hän alkaa taas löytää mielensä nurkista oikealla tavalla karuja sanoja, jotka sen kummemmin miettimättä päästää vaalean huoneen hyvin ilmastoituun ilmatilaan.
	“Käytän sä-passiivia, koska haluan osoittaa nämä sanat sinulle”, Lisse tokaisee hieman ylimielisesti. “Julkkiksena olet pinnalla muutaman vuoden, taot rahaa enemmän kuin osaat kuvitella eteesi. Lisäksi luovut yksityisyydestäsi, sosiaalisesta elämästäsi ja vapaa-ajastasi. Lopulta heräät todellisuuteen, jossa jäljellä on vain egosi rikkonaisuus ja epämääräinen, sanalliseksi taipumaton tunne rinta-alassasi, joka jäytää vailla selvää merkitystä. Aivan kuin sinäkin. Olet juhlinut itsellesi syvät kuopat silmien tilalle ja lisäksi sekoillut päätöntä. Tähdillä on hetkensä, sen jälkeen ne kuolevat. Ja niitä syntyy koko ajan lisää. Kun sinua ei enää tarvita, kun sinusta ei saada enää rahaa nyhdetyksi kuluttajien avonaisista lompakoista ja kun kasvojesi uurteet alkavat muistuttaa liian paljon luonnollista ikääntymistä, silloin tilalle on tuhansittain tulijoita.”
	“Saat tämän monien nuorten toiveammatin kuulostamaan hurjan karulta”, toimittaja kokoaa itsensä ja tiedostavan persoonallisuutensa.
	“Haha, minun mielestäni alan hohdokkuuslobbaamisesta voi syyttää baareja ja yökerhoja, jotka nimeävät itsensä palatseiksi, luksukseksi, hohteeksi ja loisteeksi. Miksi tätä alaa romantisoidaan? Näyttelijän, laulajan ja mallin työt eivät todellakaan ole mitään lastenleikkiä, jossa hieman ollaan valokeilassa ja loppuaika piehtaroidaan ilmaisissa hyödykkeissä ja uidaan loputtoman rahan meressä. Kyllä niitäkin hetkiä joukkoon mahtuu, tietysti, mutta pääasiassa koko ajan pitää pystyä olemaan tuottava ja tehokas ja pitää kehostaan huolta ja hymyillä jokaiselle, ettei kukaan pahoittaisi mieltään siitä, että joskus sattuu olemaan suorastaan inhimillinen kaikkien tunteidensa tulkki. On myös surullista, että mitä enemmän menestystä tulee, sitä enemmän aikaa kuluu kaikkeen muuhun kuin itse taiteen tekemiseen.”
	“Oletkin maininnut jo julkisuuden varjopuolia, mutta haluatko vielä tarkentaa niiden ilmenemismuotoja niin kutsutussa arkielämässäsi?”
	“En voi mennä flunssassa apteekkiin, kuten normaalit ihmiset, koska ihmiset luulevat minun olevan vieroitusoireinen narkkari, jos yhtään satun hikoilemaan. Jos menen uudelle kosmetologille, hän katsoo ihoani voitonriemuisena. Melanooma kolkuttelee solariumin kärventämien olkieni takapuolta. Ja kampaajat - ne vasta pimeitä ovatkin! Minun hiuksiani on vaalennettu, vaikka päänahkani olisi ollut rikki ja tulessa.”
	“Kysyn nyt suoraan, että mikä sinusta tekee niin katkeran? Etkö kuitenkin itse lähtenyt tähän rummutukseen?”
	“En ole saanut onnellista loppua, voiko sellaista ollakaan? Ennen minua ihailtiin ja minusta oltiin kiinnostuneita, nykyään samat ihmiset ivaavat ja säälivät minua. En enää saa kutsuja tapahtumiin enkä ole markkina-arvoltani juuri mitään. Minusta ei oteta rahakkaita otoksia punaisilla matoilla. Jos menen jonnekin junalla, ihmiset naureskelevat, ettei kukaan enää halua kuljettaa minua, vaikka syy voisi olla mikä tahansa - tai täysin ilman taka-ajatuksia tapahtuva liikkuminen paikasta a paikkaan b.”
	Toimittaja hikoilee. “Mutta etkös aiemmin ole aina sanonut, että muutit vuoristoon ja ryhdyit vapaaksi lastenkirjailijaksi ja luomukosmetiikkaguruksi kyllästymisestä julkisuuteen ja sen mukanaan tuomiin varjopuoliin? Puheistasi saa nyt sen kuvan, että sinut olisi sysätty syrjään viihdemaailmasta nuorempien ja nätimpien tieltä.”
	Lissen silmissä välähtää. Hän lipaisee alahuultaan, pyöräyttää silmiään ja sanoo:
	“Makaan mieluiten rannalla. Välillä käyn hyppäämässä uimahyppyjä. Joskus toivoisin, etten nousisikaan pintaan vaan jäisin kalojen kanssa syvyyksiin, muuttuisin merenneidoksi ja keräilisin näkinkenkiä.”
	Toimittaja hymyilee kireästi, muttei sano mitään. Häntä alkaa pikkuhiljaa ärsyttää mokoman haahkan asennevamma, mutta hän on tekemässä elämänsä keikkaa muuan menestyvälle naistenlehdelle, joten hänellä ei ole varaa haistattaa harpulla pitkiä ja painella kuumaan kesäaurinkoon. 
	“En enää tiedä, ketä varten herään, joogaan, juon terveyssmoothien, menen takapihani uima-altaalle. Sieltä suuntaan kuntosalille alas vuorilta ja suoraan Keisarinna Sissi -elokuvasta repäistyyn kylään, jossa kaikki ovat ikuisen vapautuneita ja onnellisia ja lempeitä ja lähimmäisenrakkaudessa marinoituja ihmisokapeja. Heidän keskellään minut valtaa mitä suurin synkkyys, vaikka he kaikki haluavat minulle vain ja ainoastaan hyvää, mitä ei nykymaailmassa voi monestakaan tahosta sanoa. Kuitenkin kun katson ihmisiä kadulla, minun tekisi mieleni huutaa heitä olemaan hiljaa, vaikkeivät he edes sanoisi mitään. Kun katson junassa edessäni nukkuvia äitiä ja lasta, haluaisin kuristaa heidät, haluaisin ravistella heitä ja viedä heiltä sen onnen, joka minulta on riistetty. Haluaisin oikeutta, jota ei yksinkertaisesti ole olemassa. Haluaisin jonkun oikeutuksen tunteilleni - tai niiden puuttumiselle, ollakseni täsmällinen. Tiedän jossain aivokerroksessani, että minä itse olen tuhonnut kykyni tuntea onnea ja täyttymystä. Silti olen onnellinen nyt, kun en käytä päihteitä. Selvinpäin oleminen on tehnyt elämästäni jokaisella tasolla parempaa, mutta silti minun onneni kääntöpuolena on aina, joka kerta, syvä katkeruus.”
	“Ja tiedän, mitä ajattelet tuolla kysymykselläsi”, Lisse jatkaa jälleen painavaan sävyyn. “Että olemmeko vain uhreja tälle selkkaukselle? Emmekö saaneet juuri sitä, mitä tilasimmekin? Miksi voisimme olettaa, että voisimme yhtäkkiä rajoittaa median toimintaa, kun aiemmin olemme tehneet kaikkemme, jotta meidät huomattaisiin? Vai olemmeko uhreja juuri siksi, että ympäristön suhtautuminen meihin on mennyt täysin kummallisiin sfääreihin? Voiko olla meidän syytämme, että ihmisten suhteellisuudentaju pettää ja he alkavat palvoa meitä kuin Jumalan kuvaa? En kai minä ole kenenkään kallisarvoiseen, ainutkertaiseen ihoon käynyt omaa naamavärkkiäni tatuoimassa? Olenko?”
	Toimittajan sietokyky käy ylikierroksilla. Hän yrittää purra kieltään, ettei päästelisi kaikkia tietämiään haukkumasanoja tämän leidi lannistumattoman kasvoille.
	“Ethän sinä tietenkään voi tätä ymmärtää, koska olet nuori. Kyllä minäkin muistan, miltä se tuntui, kun koko maailma oli minulle avoin ja kaikki rakastivat minua. Olin kaunis, samalla tavalla ylimielinen kuin sinäkin, mutta silti kaunis. Mutta tyttöseni, sitä kestää vain hetken. Jossain vaiheessa sinäkin ymmärrät, että kun kauneus rapisee kasvoiltamme, jäljelle jää se, mitä oikeasti olemme. Valitettavasti useimpien kohdalla jälki on aika tylyä. En haluaisi sinulle samaa kohtaloa kuin itselleni, mutta ehkä sinusta tulee lopulta tähtireportteri, joka kirjoittaa iltapäivälehden nettisivuille shokkiuutisia jonkun söpön näyttelijän pyllyvaosta. Eikä sanoissani ole kyse ulkoisista tekijöistä, vaan siitä, mitä sinun pintasi alla on. Kannattaa tehdä hyvissä ajoissa sopimus itsensä kanssa siitä, kuinka pitkälle voi mielenterveytensä rajoja venyttää tässä maailmassa. Kyllä sinäkin varmasti olet ehtinyt b-luokan julkkisbileissä maistella laittomia aineita enemmän kuin keskiverto-opettaja koko elämänsä aikana, mutta varo, mitä toivot. Sen haluan vain sanoa.”
	Toimittaja on typertynyt. Hän suorastaan haukkoo henkeään, tosin tekee sen salaisesti ja sisäänpäin. Ja koskettaa vaistomaisesti sieraintensa aukkoja etsien jäänteitä kokaiinista, vaikka viime kerrasta on jo puoli vuotta aikaa. Ei hänen opiskelijatuloillaan ole varaa vetää nokkaansa määräänsä enempää pulvereita. Ja kiltti hän on muutenkin, ehkä juuri siksi hän suuttuukin kaikesta kritiikistä, jonka voi ottaa itseensä. Ja sen takia hän riisuu rintaliivinsä viihdeimperiumin pikkujouluissa ja kuvittelee olevansa rohkea, rohkeampi kuin muut. Pikkutyttö hän vielä on, mutta ehkä juuri siksi hän suuttuu Lisselle.
	“Anteeksi, mutta me keskustelemme sinusta, emme minusta.” Toimittajan äänessä on pyhää vihaa.
	“Heh, eikös olekin nurinkurista? Tuolta minustakin tuntui pitkään. Oikeasti sanomillani asioilla ei ollut merkitystä, kun vastapuoli oli jo muodostanut minusta ensivaikutelman muiden aviisien ja telkkariohjelmien perusteella. Sitä on vaikea lähteä rikkomaan, toisen ihmisen mieltä. Mutta kuulepas tyttöseni, sekin onnistuu! Minä olen malliesimerkki siitä. Minun mieleni on tuhottu ja synkistetty ainiaaksi, tai ehkä minä itse tein sen itselleni? Yhtä kaikki, et koskaan tule olemaan entisesi, kun kerran annat itsesi jonkun ulkopuolisen pyöriteltäväksi!”
	Toimittaja ja Lisse ovat molemmat hiljaa ja katsovat toisiaan pöydän yli jäätävät katseet silmissään.
	“Eiköhän tämä ollut tässä”, toimittaja tokaisee kyyneleitään niellen ja painuu ulos huoneesta. Pr-edustaja tulee salamana paikalle ja kysyy, mitä tapahtui. Lisse hihittää, että tytöllä on tuplabuukkaus, minkä johdosta tämä lähti kohti seuraavaa haastateltavaansa. Oikeasti toimittaja juoksee kotiinsa, sulkee sälekaihtimet, napsauttaa kylpyveden valumaan istuma-ammeeseensa ja rikkoo peilin vihastuksissaan. Sen jälkeen tyttö soittaa poikaystävälleen ja itkee, että ei hänestä ole journalistiksi.
	Lisse sen sijaan nauraa itsensä tärviölle, kun haastattelut samalla viikolla ilmestyivät kahdessa eri lehdessä. Ensimmäinen haastattelu on otsikoitu: “LISSE OLERGP AVOIMENA: Kävin helvetissä ja tulin takaisin vahvempana” ja toinen: “’Katkeruus on sisäänrakennettu piirteeni’, Lisse Olergp kertoo syvähaastattelussa. Vain Leenassa!”. 

Ah hah hah

Seurue istuu pöydän ääressä. Heidän edessään on kolme lautasta, kolmet ruokailuvälineet ja fantastisen hienoja - ja tyyriitä - alkupaloja. Kristallimaljat on kohotettu, muutama sananen lausuttu ääneen. Sheila istuu miehensä, Nobel-palkitun kirjailijan ja hyväntekeväisyyssankari Marbello auf von Koergdsin vieressä. Sheilalla on yllään helmenvalkoinen kokopitkä leninki, jonka miehustassa on helmikirjailua aidoilla timanteilla. Hänen ranteessaan kiiluu hopeisia ketjuja, kaulassa on riipus, josta roikkuva medaljonki pitää sisällään kuvat Marbellosta sekä heidän tyttärestään Liviasta. Sheilan kädet on hemmoteltu manikyyrissä pehmeiksi ja kynnet lakattu ranskalaisen manikyyrin mukaisesti. 
	Hänen tummanruskeat hiuksensa on kierretty tyylitellylle banaaninutturalle, jonka seassa on yksittäisiä suortuvia tarkasti spiraalimuotoon aseteltuna. Hän on kaunis, kuulas meikki korostaa herkkiä piirteitä. Kulmakarvat on nypitty täydelliseen kaareen, kauneuspilkku on luonnostaan oikeassa kohdassa. Hänellä ei ole merkittäviä ryppyjä, joskin hänen kasvoihinsa on piiperretty botoxia, mutta vain sen verran, että hän näyttää edelleen luonnollisen hehkeältä ja upealta.
	“Mutta Daed sanoi, että ludwigilaiset kyhmyjoutsenet tekevät terää siinä tilassa, jossa hänkin on viime vuodet ollut”, pöydän toisella puolella istuva, korpinmustatukkainen 61-vuotias suurlähettilään kulturelli rouva Madame Okerdg sanoo ja katsoo merkitsevästi Marbelloa silmiin.
	“Niin, hänellähän on se Loerean-Hoorghin syndrooma, eikös?” suurlähettiläs, Neroo Okerdg, tokaisee ja hörppää lasistaan. 
	“Voi kyllä, se on raskasta. Minä lahjoitin viime vuonna kymmenen miljoonaa rahayksikköä sen sairauden tutkimukseen, toivottavasti he ovat saaneet jotain aikaan”, poliitikko Joeth Koskela sanoo äänessään vilpillisyyttä, jonka muut ohittavat yhteisestä sopimuksesta.
	“Mutta iloisempiin aiheisiin. Kuka on lukenut von badd -lehden uusimman numeron?” Madame Okerdg hihkaisee. “Siinä on kovin hyvin kuvattu merppilaisuudesta aiheutuvat hankaluudet tässä ajassa.”
	“Olet erittäin oikeassa, hyvä rouva”, Marbello rykäisee. “Siinä on eroa, haluammeko toimia yhteisten periaatteiden mukaan, vai ohjailevatko meitä ulkoiset arvot ja ajatukset.”
	“Voi, olet niin ällistyttävän älykäs, Marbello hyvä”, Heollis Gerho, kuuluisan öljysuvun upporikas perijätär, toteaa ja suo sekä Marbellolle että Sheilalle autuaan iloisen hymyn. 
	“Noh, minähän aivan punastun”, Marbello sanoo takaisin flirttiä äänessään. Sheila painaa haarukkaa hiukan kovemmin lautasella makaavaan ankanrintaan.
	“Mutta sanokaa minun sanoneen, että yhteiskuntamme ongelmat johtuvat ennen kaikkea merppilaisuudesta ja sen esiintuomista syvemmistä kulttuuripoliittisista seikoista. Rappeutunut yhteiskuntamalli ei aikaansaa meidän hyvinvointiamme, mutta ajaa kovin suurella pieteetillä heikko-osaisimmat kaduille, aivan kuten Kaarren taannoisessa romaanissa, jos sallitte interkulturaalisen viittaukseni.”
	“Melko tiukkoja johtopäätöksiä, herra”, Joeth Koskela toppuuttelee. “En sitä sano, etteikö teillä olisi hyvät näkymät jatkon suhteen, mutta tällä hetkellä merppilaiset tekevät kuitenkin kaiken voitavansa. Mutta se politiikasta, eikös meillä ole paljon mieltäylentävämpääkin keskusteltavaa?”
	Koskelan vaimo, ei kaunis eikä ruma Sofel, katsoo miestään ihailevasti. Sheila katsoo heitä molempia ja vetää huulensa tiukemmin yhteen. Säärtä kutittaa, mutta hän ei voi raapia.	
	“Kauneus on katsojan silmässä, hyvyysmentaliteetti toivottavasti jokaisen sydämessä”, Marbello heittää tunnelmaa keventäen.
	“Voi Marbello…” Heollis Gerho hihittää. “Sheila”, hän sanoo sitten terävästi ja kääntyy katsomaan Sheilaa suoraan silmiin. “Miten sinä kestät, kun miehesi on noin charmantti taiteilija?”
	Pöytäseurue jää odottamaan Sheilan vastausta. Hän rykäisee varovasti, tuntee muiden katseet itsessään. Marbello ottaa pöydän alla hänen kädestään kiinni, puristaa ehkä tarpeettomankin kovaa.
	“No”, Sheila sanoo asiallisesti. “Menin naimisiin uraansa aloitelleen miehen, en maailmankuulun ja palkitun kirjailijan kanssa. Se on kantanut liittoamme tähän päivään asti.”
	Pöytäseurueesta kuuluu ihastunutta huokailua. Perijätär hymyilee kireästi.
	“Haluaisin painottaa, että vaimoni joutuu sietämään perin merkillisiä mielenpurkauksiani”, Marbello sanoo. “Luetutan hänellä joskus samaa lausetta viisitoista kertaa ja käsken hänen pohtia sitä eri näkökulmista, tuntea minun sanani sellaisina, kuin vain taidetta pitkään tutkinut ja siitä paljon tietävä ihminen voi.” Sitten Marbello laittaa kätensä Sheilan hartioille ja katsoo hänen lävitseen katseella, joka saa muut jälleen ihastelemaan.
	“Saat olla kiitollinen noin upeasta vaimosta”, suurlähettilään vaimo sanoo perin merkitsevästi.
	“Ottaisitteko hieman lisää viiniä, hyvät naiset?” Joeth Koskela kysyy sitten. “On ilon päivä.”
	Pöytäseurue myöntyy mielissään, ainoastaan Sheila on lopen uupunut. Hän kätkee sen hyvin. Pöytään kannetaan neljä pullollista kallista vuosikertaviiniä.
	“Mitäs sanoisitte, herrat, jos siirtyisimme sikareiden äärelle?” suurlähettiläs ehdottaa ja saa kalliisiin pukuihin sonnustautuneet kanssaveljensä nousemaan pöydästä ja siirtymään kabinettiin, jossa he luultavasti sopivat hyvä veli -kerhonsa salatapaamisena jostain tulevasta määrärahasta Marbellon valitsemaan kohteeseen. Naiset jäävät pöytään vaivaantuneina.
	“No mutta, ehkä me sitten juomme viiniä, vai mitä, tytöt?” suurlähettilään vaimo tokaisee rempseästi ja skoolaa naiseudelle. Sheila hörppää ison kulauksen lasistaan, mutta perijätär vetää koko lasillisen kerralla ikään kuin näyttääkseen samanarvoisuutensa Sheilan kanssa.
	“Oletteko vierailleet ostoskadulla viime aikoina?” poliitikon vaimo kysyy tunnelmaa rentouttaakseen.
	“Voi, olen ostanut varmaan viisisataa vaatetta!” perijätär innostuu. “Kauden muoti on niin täydellistä minulle, rakastan etenkin silkkiä ja sifonkia. Olen niin tyytyväinen, että olen löytänyt kaikkia haluamani poltetun oranssin sävyjä!”
	“Oi, ihana kuulla! Minä olen ostanut kolmesataa paria kenkiä, lahjoitin aiempia kenkiäni hyväntekeväisyyteen kehitysmaiden lapsille.”
	“Niin, ajatelkaa niitä lapsia kulkemassa tuhansien rahayksiköiden korkokengissä, siinä on eroa huippumalleihin vain 100 senttiä pituudessa! Yhtä laihoja ja huonosti koulutettuja molemmat”, Sheilalta lipsahtaa. Naiset katsovat häntä hämillään, suurlähettilään vaimo suoraan silmiin pistävällä katseellaan.
	“No mutta, tämä italialainen viini on aina ollut suosikkejani”, poliitikon vaimo hihkaisee ylipirteästi. Naiset paneutuvat keskusteluun, jonka tuoksinassa siirrytään viineistä hajuvesien kautta julkkisjuoruihin ja lopulta puheensorina muuttuu virraksi, jota Sheila ei jaksa keskittyä täysivaltaisesti seuraamaan. Sen sijaan hänen huomionsa varastaa nurkkapöydässä tapahtuva episodi, jossa keski-ikäinen, komea nuhjuiseen vakosamettipukuun pukeutunut mies on humalassa, niin humalassa, että tarjoilija joutuu kutsumaan vartijat paikalle. Mies on tästä silminnähden vihastunut. Sheila ei kuule sanoja, mutta näkee miehen tulistuneen katseen. Sen jälkeen vahtimestarit käyvätkin mieheen jo käsiksi ja raahaavat hänet salista pihalle kovin ottein. “Teidän mitättömät puheenne saivatkin riittää, senkin typerät ihmislahnat!” mies huutaa kovaan ääneen. Pöytäseurueet ovat hiljentyneet siitä pöyristyksestä, että tällaisessa sivistyneessä ravintolassa voi moista tapahtua. Poliitikon vaimo ja perijätär huokailevat melodramaattisen paheksuvasti, suurlähettilään vaimo puolestaan voivottelee. Samalla kun huutavaa miestä raijataan pitkin käytäviä, saapuvat pöytäseurueen miehet silminnähden tyytyväisinä takaisin pöytään toisiaan kehuskellen ja itsetyytyväisyyttäkin kukin osaltaan huokuen.
	“Hei, eikös tuo ole se taiteilija, mikä sen nimi nyt on?” viereisessä pöydässä joku äkkää. “Jotisse!”
	“Kappas, niinpäs olikin! Kaikkea sitä.”
	“Kyllä lakeja pitäisi kiristää”, poliitikon vaimo tuhahtaa. Miehet haluavat tietää, mistä selkkaus sai alkunsa. Marbello sanoo, ettei itse koskaan voisi käyttäytyä yhtä epäsopivasti, vaikka taiteilija itsekin on. Poliitikko ihmettelee muuttuneita aikoja ja suurlähettiläs yrittää mainita, että kaikilla on huonot päivänsä. Sheila tuntee olonsa epämukavaksi.
	“Anteeksi”, hän sanoo ja nousee pöydästä. Päässä humahtaa.
	“Oletko kunnossa?” suurlähettilään vaimo kysyy nopeasti. Marbellon katse kääntyy vaimoonsa ja hän sanoo: “Olet ihan kalpea, Sheila.” 
	“Käyn puuteroimassa nenäni”, Sheila sanoo ja lähtee sitten salista. Narikassa hän ei anna työntekijän laittaa takkia ylleen, vaan tiukistaa vain huivinsa tiiviimmin päälleen ja livahtaa ulos. Hän ottaa holkin käsilaukustaan ja sytyttää tupakan, vaikka on luvannut sata kertaa Marbellolle, että lopettaa mokoman sauhuttelun. Samalla hän näkee silmäkulmastaan, kuinka äsken salissa huutanut mies istuu parin talon päässä, erään rapun kivetyksellä ja vaikuttaa nuokkuvan. Sheila toimii vaistonvaraisesti eikä sen kummemmin ajattele, vaan lähestyy miestä. 
	“Jotisse?” hän kysyy varovasti.
	Ei vaikutusta.
	“Jotisse? Huhuu?” hän jatkaa. Mies ärähtää vähän ja kääntää päätään. “Mitä!”
	Sheila kavahtaa ja vetäytyy taaksepäin. “Olet melko juovuksissa, eikä täällä ole enää kauhean lämminkään. Asutko tässä lähellä?” 
	“Mitä se sinua kiinnostaa!” Nyt mies kääntyy kunnolla kasvot Sheilaan päin, ja hän näkee, että miehen suupieli on auki. “Minulta vietiin jo ylpeys ja rahat, mitä sinä vielä haluat?”
	“Olet täällä siis rahattomana ja pahoinpideltynä humalassa ja vihaisena. Valitettavasti en voi jättää sinua tähän”, Sheila kuulee itsensä sanovan. Hän kietoo huivia enemmän ympärilleen.
	“Nyt kun sen sanot, saat sen kuulostamaan aika pahalta”, mies sanoo lakonisesti, aavistuksen selvemmän oloisena.
	“Minä asun tässä lähellä. Jos haluat, voit tulla luokseni yöksi”, Sheila jatkaa ja tajuaa itsekin olevansa hiukan hutikassa. Hän ei toimi rationaalisesti, mutta jokin käskee häntä viemään tätä tilannetta eteenpäin. 
	“Mutta eihän se käy päinsä! Kyllä minä nyt itsestäni huolta pidän!” mies turhautuu.
	“Ai nukkumalla tässä yösi?”
	“Avaimenkin veivät, ne katurotat.”
	“Kuule, minä olen hyvällä asialla liikkeellä. Tämä voi parantaa huonon päiväni, sinun täytyy ottaa apu vastaan.”
	“Olet kyllä sinäkin melkoinen kummajainen”, mies sanoo, äänessään kuitenkin jo lämpöä.
	“Onko tuo myöntävä vastaus?” Sheila varmistaa. Mies ottaa tukea kiviseinästä ja kampeaa itsensä vaivalloisesti pystyyn.
	“Haen vain takkini”, Sheila sanoo sitten. He lähtevät kävelemään miehen kanssa takaisin ravintolalle, jonka narikassa Sheila tippaa työntekijää hurjalla summalla ja lähettää tämän kautta terveisiä miehelleen. “Sano, että minulle tuli paha olo.” Se on tottakin.
	Sheila napittaa takkinsa ulkona samalla, kun hän soittaa taksin paikalle. Mies on selviämään päin ja Sheila ennättääkin miettimään, pitäisikö hänen kuitenkin lähettää mies matkoihinsa. Ehkä häntä ohjaa väsymys, ehkä alkoholi, ehkä kyllästyminen, mutta hän haluaa miehen luokseen. Hän tahtoo tehdä jotain järkevää ja oikeaa, vaikka se tarkoittaisi humalaisen sekopään majoittamista hänen ja Marbellon luksuslukaaliin. Hän haluaa tuntea hienhajun ja nähdä miehen oksentavan. Taksi saapuu nopeasti.
	“Stroossinkadulle”, Sheila sanoo kuskille istuttuaan etupenkille. Mies lösähtää takapenkille.
	“Sehän on sitä hienoa aluetta!” mies hörähtää takapenkiltä.
	Sheila jäykistyy. “No, miten sen nyt ottaa.”
	Kun taksi kuudentoista minuutin kuluttua kaartaa puutaloalueelle, mies kuorsaa takapenkillä. Sheila huokaa kyllästyneesti. “Voi hemmetti, anteeksi. Voisitko viedä tuon miehen sittenkin jonnekin muualle? En tiedä hänen osoitettaan, mutta… Hän taitaa olla eksynyt. Onkohan täällä jotain majapaikkaa jossain?”
	Taksikuski vaikuttaa ärsyyntyneeltä. “Ainoastaan jotain motelleja tulee mieleen.”
	Sheila pohtii hetken. “No, jos annan sinulle tippiä, voitko viedä hänet lähimpään hyvämaineiseen hotelliin?” Hän avaa lompakkonsa ja kaivaa setelitukun esiin. “Tämän pitäisi riittää kattamaan hänen matkakulunsa ja tämä on sinulle kiitokseksi.” Sitten Sheila kaivaa lisää seteleitä ja tyrkkää ne takapenkillä nukkuvan miehen vakosamettitakin rintataskuun. “Onko sinulla kynää?” hän kysyy hetken mielijohdosta vielä. Taksikuski kaivaa kynän esiin ja Sheila kirjoittaa lompakostaan löytyvälle kuitille: “Tässä on rahaa hotelliin, toivottavasti asiasi järjestyvät. Ystävällisesti Sheila auf von Koergds.” Hän tyrkkää lapun samaan taskuun ja kiittää sitten taksikuskia. Taksi kurvaa pihasta ja Sheila katsoo sen perään niin kauan, että sen valot himmenevät horisonttiin. Sitten hän katsoo kotitaloaan, kelmeänä eteen kurkottavaa kolmikerroksista taloa, jonka korkeat rautaportit hän avaa syöttämällä koodin turvalaitteistoon. Pihalla koira haukahtaa, mutta hiljenee, kun Sheila käskee sen rauhoittua. Sheila nousee pihan kiviportaat helmojaan pidellen ja huokaa. Meikkiä pestessään häntä alkaa äkisti itkettää. Mitä tämä kaikki oikein on? Mitä ihmettä? Hän katsoo itseään peilistä, muttei ole varma, kuka katsoo takaisin.
	Sheila herää aamuviideltä, kun Marbello kaatuu hänen viereensä viskiltä haisten. “Ilta pääsi venymään, jäimme Koskelan kanssa jauhamaan kulttuuribudjeteista”, Marbello alkaa selostaa. Sheila kääntää kylkeään ja sanoo, että osasi arvata asian. Pian Marbello nukahtaa, mutta Sheila ei saa unta. Hänen ajatuksensa palaavat taiteilijaan. Hän miettii omaa käytöstään: Miksi hän olisi tuonut miehen kotiinsa, tai oikeammin Marbellon ja hänen kotiinsa? Kyllä kai aikuinen mies, etenkin noviisitason aikapäivät sitten ohittanut taiteilijarenttu, olisi osannut itsestään huolen pitää? Oliko hän ylittämässä jotain rajaa? Olisiko hänen pitänyt mainita asiasta Marbellolle ravintolassa, pitäisikö hänen kertoa aamulla? Olisiko hän auttanut miestä, jos tämä ei olisi ollut komea ja karismaattinen ja kapinallinen? Sheila joutui myöntämään itselleen, että hänestä oli piristävää, että joku uskalsi tehdä toisin, uskalsi hienossa ravintolassa huutaa ja pilata hienostorouvien ja silmäätekevien herrojen illan. Hän makaa zombimaisessa tilassa tunnin ajan, kunnes nukahtaa taas.
	Kello 13.21 Sheila herää uudelleen. Marbello makaa sängyllä kuolaten. Sheila nousee varovasti, kulkee kartanon läpi ja tassuttelee alakertaan. Päivä on kirkas ja lämmin. Sheila astuu patiolle ja menee uima-altaalle. Hän istuu ja kastaa varpaansa veteen. Samassa pihapolkua pitkin juoksee Judi, joka aloittaa anteeksipyytelyt jo kaukaa. “Anteeksi, rouva! Anteeksi niin kamalasti!” 
	“Ei se mitään”, Sheila sanoo, kun taloudenhoitaja pääsee hänen luokseen. 
	“Lapsella on korvatulehdus ja --”
	“Mene.”
	Judi juoksee pikavauhtia sisälle ja pian Sheila näkee sivusilmällään, kuinka salin isojen ikkunoiden verhot nostetaan ylös. Sheila vilkaisee aurinkoa kohti niin, että hänen silmänsä sokaistuvat hetkeksi.
	Työpöydällä on avonainen kalenteri, jonka päällä on muistilappuja. Sheila tarkistaa tarkkaan kirjoittamansa koukerot. Tänään olisi luvassa kukkaistutusten suunnittelua Marbellon rahoittaman hyväntekeväisyysrakennuksen pihamaalle. Sheila päättää lähteä vähän shoppailemaan lievittääkseen ärsytystään.
	“Kuusituhattakolmesataakaksikymmentäkolme rahayksikköä”, kassan takana päivystävä ylipirteä meikkinukke sanoo ihastellen samalla huivia ja kolmea kenkälaatikkoa. “Tarvitsetteko muuta?”
	“En”, Sheila sanoo ja allekirjoittaa kuitin. Sitten hän menee kadulle. Ostamisesta seuraa vain nuutumus, turhautuminen. Sheila päättää kävellä hetken, lähtee ylittämään katua. Kulkee ympäriinsä, kävelee keskuspuistoon. Siellä hän näkee lammikon sorsia ruokkivia perheitä, tenttikirjojaan tavaavia älykkönuoria ja rakastavaisia, joille tämä hetki on arvokkain. Sheilaa ärsyttää yhtäkkiä silmittömästi. Häntä ärsyttää sekin, että Marbello on voittanut Nobelin aikanaan juuri ulkopuolisuuden ja erillisyyden tunteita käsittelevällä maailmankirjallisuuden modernilla klassikkoteoksellaan. Sheila ei jaksaisi yhtään nyt olla kävelevä klisee, ei ollenkaan sellainen tyypillinen kotirouva, joka hän on ollut jo yli kaksikymmentä vuotta. Häntä ei kiinnosta himpunkaan vertaa kukkaistutukset eivätkä kulttuurimammojen kotkotukset, hän ei jaksa enää itseriittoisia illallisia toinen toistaan korkeakulttuurisempien ihmisten kanssa, joiden kanssa keskustellessa tuntuu siltä, kuin luumunpalasia takertuisi kurkkuun siihen tahtiin, että tukehtuminen on vain ajan kysymys. Sheila rakastui Marbellossa aikanaan tämän edistyksellisyyteen, poikkeukselliseen näkemyksellisyyteen ja arjen rajat ylittävään taiteellisuuteen. Silloin hän ei arvannut, että Marbellon typeristä lyhytproosateoksista koskaan voisi kehittyä sellaisia maailmanmenestyksiä, mutta niin vain kävi. Sheila oli aina ollut opportunisti, ei häntä mikään koulutus ollut jaksanut kiinnostaa, vaan ne kekkerit ja bileet ja pikkuhiprakat, joissa sai Marbellon rinnalla kulkea. Kun Livia syntyi, Sheilalle oli suuri järkytys, ettei hän voinutkaan tehdä, mitä halusi aivan vapaasti, vaan joutui keskittymään kakkavaippoihin ja muuhun arkiseen ja vastuulliseen. Hän oli kuin pikkulapsi, joka oli kahlittu vanhenevaan kehoon. Marbellosta oli myös yhtäkkiä kehkeytynyt melkoisen itserakas ja manipuloiva kumppani, joka halusi pitää oman vapautensa, mutta olisi mielellään nähnyt Sheilan samanlaisena unelmien kotirouvana kuin millaisia hänen silmäätekevien tuttaviensa hohdokkaat puolisot tuntuivat olevan. Sheila vaan ei istunut - eikä vieläkään istu - siihen rooliin turhamaisuudessaan, kyynisyydessään ja kaikenkattavassa nihilismissään, jonka pohjalta pilkistää kuitenkin aina vilpitön toisista ihmisistä välittäminen, vaikka se sotiikin nihilismiä vastaan. Sheila on ristiriitainen ja hänen kauneutensa pettää, sillä sisällään hänellä on aina ollut satoja salaisuuksia, pieniä kummallisia ajatuksia ja julmuutta, jonka näkeminen koskee. Sen kaiken hän kuitenkin kätkee hyvin, ja ulkoisesti hän onkin kasvanut täydelliseksi naiseksi ja vaimoksi ja äidiksi, mutta alati vaihtuvat taloudenhoitajat ovat varmasti toista mieltä. Ei Sheilalla ystäviäkään ole, hän on sen verran ärtyisä ja piikikäs. Lisäksi hän on usein mustasukkainen ja jos Marbello tietäisi, että Sheila aina toisinaan räkii hänen ruoka-annokseensa ja kerran jopa harjasi tämän hammasharjalla vessankaakeleihin roiskunutta virtsaa, mies varmasti olisi lähtenyt jo ajat sitten. Mutta ei avioero vain istu heidän pirtaansa, ei Marbello halua mitään skandaalia tai kummallista draamaa, joka koituisi siitä, että Sheila paljastaisi ilkikurisuuttaan lehdille kaikki hänen vilunkipelinsä milloin milläkin taholla. Ehkä sitten eläkkeellä Marbello voi vaihtaa nuorempaan vaimoon, koska silloin hän voi maksaa hiljaiseksi kaikki ne ihmiset, jotka hänelle tahtovat pahaa. Hän on paitsi menestynyt kirjailija, myös erittäin taitava hämärien kujien liikemies ja tietää tasan tarkasti mahdollisuutensa ja oikeutensa.
	Sheila istuu penkille, johon joku katujen mies tai nainen on kirjoittanut tussilla POLIISIT ON KYTTIÄ. Sheila hymyilee. On kevään kuulas iltapäivä, heräävä luonto nauraa ja joku kiljuu innoissaan. Sheila ottaa holkin esiin ja sytyttää tupakan, imee oikein pitkiä henkäyksiä ja puhaltelee savurenkaita hampaidensa välistä. Miten elämästä olikin näin rankkaa tullut? Miksi hän on yhtäkkiä alkanut tuntea? Samassa hänen puhelimensa soi.
	“Haloo? Haloo?” puhelimesta kuuluu. “Onko Sheila?”
	“Kyllä, Sheila auf von Koergds puhelimessa. Kuka siellä?”
	“Nyt on käynyt niin, että minun oli pakko kaivaa sinun numerosi esiin”, matala, karhea miehenääni sanoo. “Täällä on Karlo Jotisse.”
	Sheila terästäytyy ja puhaltaa nopeasti savut suustaan. 
	“Hei, Jotisse”, hän sanoo.
	“Halusin vain soittaa ja… niin, kiittää. Se, mitä viime yönä teit eteeni, oli aivan liikaa. Minun olisi pitänyt aikuisena ihmisenä osata pitää huolta itsestäni.”
	“Äh, anna olla. Emmeköhän me kaikki ole osamme sekoilleet. Sitä paitsi olit oikein virkistävää seurattavaa siellä ravintolassa.”
	“Voi ei… Voinko mitenkään korvata tämän?”
	“Et todellakaan voi.” Sheila pitää dramaattisen tauon. “Paitsi jos tulet heti --”, hän katsoo puiston vieressä olevan kadun ensimmäisen baarin nimen, “Shomaineen.”
	“Selvän teki.” Klik.
	Sheila hymähtää ja miettii, jaksaisiko liikahtaa baariin. On pitkä aika siitä, kun hän on viimeksi käynyt missään rahvaan kuppilassa, hän on jo tottunut hienoihin luksustason ravintoloihin, joihin Jotissen kaltaiset rappiotaiteilijat pääsevät vain vahingon kautta.
	Baarissa ei ole narikkaa, vaan Sheila kulkee suoraan nuhjuisen kokolattiamatolla päällystetyn salin poikki tiskille, jossa tatuoitu lihaskimppu katsoo häntä päästä varpaisiin ja kysyy tylsistyneenä, mitä rouvalle saisi olla. Sheila tilaa samppanjaa, mutta saa halpaa valkoviiniä. Hän menee istumaan puistonpuoleisen seinän ikkunanviereiseen loosiin. Halpa valkoviini helmeilee hänen kitalaessaan, kun hän vaivihkaa maistelee sitä. Baarissa soi 60-luvun rock ja sen nuhjuinen olemus on omalla tavallaan hellyttävääkin, mutta Sheila on tavan vuoksi ylimielinen. Sitten hän kavahtaa itseään: Onko tässä mitään järkeä? Ensin hän tuntee olonsa hienoissa ravintoloissa kyllästyneeksi ja turtuneeksi ja sitten täällä pienemmän budjetin puljussa itsensä suorastaan kuninkaalliseksi. Missä hänen suhteellisuudentajunsa on?
	Ovi käy. Baarin neljä muuta asiakasta kääntyvät katsomaan ovelle, josta astelee sisään taiteilijanplanttu. Tämä painelee tiskille, tilaa kaksi viskishottia, vetää ne kerralla ja tilaa sitten olutta. Tiskillä ollessaan mies huomaa Sheilan ja nolostuu juomistaan. Hän tulee Sheilan luokse, asettuu vaivalloisesti vastapäätä.
	“Jaa, että uuteen nousuun?” Sheila kysyy.
	“Vähän myöhäinen aamupala, kyllä.” Jotisse katsoo Sheilaa varovaisesti, kuin häikäistyneenä tämän kauneudesta, joka on loppujen lopuksi aika päälle liimattua, sillä ikävä ihminen ei voi olla kaunis. Sisältä mätä on ulkoisestikin vähintään nuupahtanut.
	“Selvisit hotellille?” Sheila kysyy jotain sanoakseen. Häntä ujostuttaa vähän.
	“Juu, selvisin, juu”, Jotisse sanoo nopeasti.
	“Mitä sinä teet?” Sheila kysyy.
	“Juon kaljaa, miten niin?”
	“Ei, vaan elämälläsi. Onko sinulla jotain työn alla?”
	“Aa, jaa, juu. Onhan minulla aina. Nyt työstän performanssia, jossa kuljen nuoralla niin, että ympärillä on eläinten ulosteita.”
	“Nuoralla..?”
	“Se on lattialla, älä huoli.”
	“Ai.”
	“Aika mielenkiintoista tosin, että tuo oli ainut yksityiskohta, johon kiinnitit huomiota.” Jotisse juo olutta monta kulausta.
	“Hah, ai että minä en ole sellainen nainen, joka voisi tietää mitään paskasta?”
	“En minä niin sanonut.”
	“Vittu, mikä tätä maailmaa aina vaivaa?” Sheila loukkaantuu verisesti. “Ettäkö en voi olla mitenkään hurja tai mielenkiintoinen, koska olen nainen? Enkö muka voi olla ihan yhtä kapinallinen kuin sinäkin, ihan yhtä vihainen ja kyllästynyt? Olen niin täynnä tätä miesten johtamaa paskamaailmaa! Ja nyt jos kehtaat tytötellä minua, niin tapan sinut, vannon.”
	“Öö..? Kuules nyt. Minä en viitannut sinun sukupuoleesi mitenkään. Se oli vitsi. Läppä, läpänderi, heh heh. Ymmärrätkö?” Jotissen ilme on kärsivällisen utelias.
	“Aijaa. No, ei sitten mitään”, Sheilaa sanoo nolona ja juo viinilasillisensa loppuun kerralla. “Tarjoilija!” hän huutaa sitten.
	“Täällä mennään tiskille tilaamaan…” Jotisse sanoo varovasti. Sheila on irvokkaan näköinen, aivan kuin häneltä tulisi savua korvista. Hän nousee käärmeennahkaiset kengät kopisten ja menee tiskille. Tilaa gin tonicin tuplana. Palaa pöytään.
	“Anteeksi, en todellakaan tarkoittanut loukata sinua”, Jotisse sanoo aidosti pahoillaan.
	“Ei se mitään. On ollut vähän kireää viime aikoina”, Sheila sanoo itsekin pahoittelevasti.
	“Niin, ymmärrän. Sama vähän itselläkin… On vähän rankkaa, kun toimeentulosta ei ole mitään varmuutta.”
	Sheila hämmentyy. “Miten niin, etkös sinä ole tehnyt aika pitkän uran?”
	“No, kai nyt, mutta viime vuodet ovat olleet vähän vaisumpia, olen vähän etsiskellyt omaa ydintäni, etsinyt paikkaani, tiedäthän?”
	Sheilasta tuntuu, että Jotisse voisi jopa ymmärtää häntä.
	“Tiedän, voi kyllä!”
	“Hienoa. Kyllä minulla rahaa siis on, tietysti”, Jotisse kohentaa ryhtiään, “mutta ei se puussakaan kasva.”	
	“Niin, aivan. Minulla ei samaa huolta sinällään ole, koska mieheni tienaa kyllä hyvin, mutta uskon ymmärtäväni, miltä se tuntuu, kun ei ole rahaa samassa mittakaavassa.” Sheila tyrkkii vaivihkaa ostoskassejaan pöydän alle.
	“Sinun onkin helppoa. Sanoit aiemmin, että miehet muka pyörittävät maailmaa, mutta minusta se on aika yksisilmäinen näkemys ottaen huomioon, että ilman naisia rahalla ei olisi mitään merkitystä.”
	“Mitä tarkoitat?”
	“Sitä, että jos ei tarvitsisi jatkuvasti pedata asemiaan, niin rahalla ei olisi merkitystä. Jos toimisimme vaistojemme ja aistimme varassa, kuin eläimet. Silloin ei olisi väliä sillä, mitä pystyn rahallisesti tarjoamaan, vaan vain persoonani ratkaisisi.”
	“Aha”, Sheila sanoo ja sekoittelee jääpaloja lasissaan.
	“Etkö innostu ajatuksestani?” Jotisse kysyy hieman haavoittuvaisena.
	“Ei, en minä sitä”, Sheila sanoo. “Mietin vain, että on mielenkiintoinen ajatus, etteikö rahaa välttämättä olisi olemassa. Olen jotenkin niin kiinni rahassa, että minun on mahdoton edes kuvitella maailmaa ilman sitä.”
	“Mutta minä olen sitä mieltä, että rahasta irtautumalla irtaudumme myös kaikesta pinnallisesta. Minua on aina taiteessanikin kiinnostanut nähdä ristiriitaisuus ihmisen persoonassa - se, mikä paljastuu vasta, kun kaikki ulkoinen riisutaan. Ihminen on paljaimmillaan niin hauras, että tuntuu lähes raiskaukselta maalata kuva hänestä.”
	“Haluaisin nähdä kuviasi”, Sheila sanoo.
	“Mennäänkö heti katsomaan? Työhuoneeni on tuossa muutaman korttelin päässä, sieltä minä tännekin tulin.”
	Sheila harkitsee puolitoista sekuntia. “Kai se käy.”
	Jotisse nousee hieman hoippuen ja Sheilakin tuntee alkoholin hulmahduksen kehonsa läpi. Hän vilkaisee hetken ajan ostoskassejaan, mutta ne eivät sovi hänen dekadenssiin “näin teen vaikutuksen taiteilijaan” -olemukseensa, joten hän jättää vaivihkaa kassit pöydän alle ja kipittää Jotissen perään kadulle.
	“Minusta on aika merkillistä, että juuri me tutustuimme”, Jotisse sanoo. “Tämä on jollain tapaa niin vanhanaikaista, että sinun kaltaisesi rikas vaimo viettää aikaansa minunlaiseni toisen luokan kansalaisen kanssa. Ihan kuin 1920-luvulta.”
	“Höpsistä, en minä ole mikään hienostorouva, vaikka mieheni menestynyt onkin”, Sheila sanoo. “Olen oikeastaan aivan tavallinen.”
	“Et usko tuohon itsekään”, Jotisse hymähtää. Sheila hymyilee itsekseen. Sitten hänen puhelimensa soi.
	Marbello soittaa, näytössä lukee.
	“Haloo”, Sheila vastaa.
	“Missä oikein luuhaat?” Marbello kysyy.
	“Olen katsomasa kukkia, muistatko, sinne järjestön talon pihaan?”
	“Jaa. Saimme kutsun syömään Heollis Gerhon ja hänen isänsä luokse.”
	“Okei, ensi viikollako?”
	“Ei, vaan tänään.”
	Sheilan ilme kiristyy merkittävästi.
	“Mutta entäs nämä kukat?!”
	“Minä voin lähettää kuljettajan hakemaan sinut, missä olet tarkalleen?”
	“Äh. No, tässä Kermiitintien ja Kolmannen väylän kulmassa.”
	“Laitan kuljettajan sinne, vartti menee.”
	Sheila lopettaa puhelun, pyöräyttää silmiään ja katsoo sitten vaivihkaa Jotisseen, joka on ehtinyt hörpätä taskumatistaan.
	“Olenhan minä varsinainen tulppaani”, mies virnistää. Sheila huitaisee häntä käsilaukulla, mutta nauraa samalla. Silloin hän tuntee kummallisen väreilyn heidän välillään, sellaisen merkillisyyden aallon. Tuntuu turvalliselta ja helpolta olla siinä.
	“Mitäs, jos tulisin katsomaan kuviasi huomenna?”
	“Se käy aivan hyvin”, Jotisse sanoo.
	“Nähdäänkö vaikka kymmeneltä tässä samassa kulmassa?”
	“Juu, sopii! Muista tallentaa numeroni.”
	Auto kaartaakin juuri sopivasti paikalle. Sheila on silminnähden pettynyt, Jotisse vilkuttaa lämpimästi. Sitten nainen nousee autoon.
	“Löytyikö kukkia?” tuttu kuski kysyy.
	“Ei, ihan kamalan löyhä tarjonta täälläpäin”, Sheila toteaa ja katsoo ikkunasta, kuinka Jotisse hoippuu sisään taloon, jonka julkisivu on kauniin vanhanaikainen. Hän miettii taas, ylittikö jonkinlaisen rajan. Sitten hän katsoo suoraan eteenpäin. Hymy nousee hänen kasvoilleen.

“Tottakai vuotuiset vaatimukset asettavat myös meille hallinnossa suuria paineita”, Hyrde Gerho, äärimmäisen valtavan öljykorporaation yksinoikeutettu pohatta, sanoo vahvalla äänellään ja kaivaa kuivakkaa lihaa lautaselta äänihuuliaan kohti.
	“Niin, merppiläisyys ei ainakaan helpota asiainlaitaa, olen ymmärtänyt näin”, Marbello sanoo.
	“Mokomat merppiläiset!” Hyrde tuhahtaa. “Nekään eivät saa aikaiseksi muuta kuin valittamista. Olen niin täysin kyllästynyt heihin!” Gerho puristaa lautasliinaa käsissään ja puhisee.
	“Isä, muista verenpaineet”, Heollis Gerho sanoo ja katsoo isäänsä tutkimattomalla katseella.
	“No mutta, maistuuko paisti?” Loviisa Gerho, Hyrden kuudes vaimo ja Heolliksen kolmas äitipuoli, kysyy pirteästi.
	“On juu hyvää”, Sheila sanoo maireasti ja rouvan katseen välttäessä sylkäisee taas uuden rustopalan lautasliinaansa.
	“Minä olen sitä mieltä, että tarvitaan rehellistä luottamuksellisuutta ja avointa keskusteluyhteyttä kaikkien eri puolien edustajien kesken, jotta nämä asiat järjestyvät kaikin puolin parhain päin. Vai mitä sanot, Hyrde?”
	Sheila uppoutuu taas mietteisiinsä. Ilta sujuu samalla tavoin kuin jokainen ilta. Jossain vaiheessa miehet vetäytyvät sikarikerhoilmaan, Heollis raaputtaa kynsiään ja katsoo ripsipidennykset heiluen Marbellon perään. Loviisa Gerho on taas yksi naiivi hölmöläinen, ja Sheilaa ei kiinnosta turkasenkaan vertaa se, mitä kukakin tässä huoneessa eksistenssillään ilmaisee. Koko taksimatkan kotiin hän on hiljaa, kun Marbello vaahtoaa hienoista mahdollisuuksista.

Kello soi 7.00. Sheila herää, nousee nopeasti ja sammuttaa kellon. Hän puikkelehtii kylpyhuoneeseen, ottaa kuuman suihkun ja sivelee vartalolleen hohteella varustettua talkkia ja kallista parfyymiä. Sitten hän hipsii vaatehuoneeseen ja kaivaa tyylikkään, muttei niin kalliin silkkipuseron ylleen ja lisäksi farkut, joissa hänen takapuolensa näyttää timmiltä eikä lainkaan siltä, miltä 45-vuotiaan naisen takamus voisi pikkuhiljaa alkaa näyttää.
	Kello 9.52 hän seisoo oikeassa kadunkulmassa. Jotissea ei näy. Kello 10.06 hän seisoo edelleen kadunkulmassa. Jotissea ei näy. Kello 10.20 hän istuu kahvilassa, joka on korttelikulmauksessa ja selailee puhelintaan sekavassa mielentilassa. Hän tuntee itsensä petetyksi, vaikkei mitään lupauksia ole annettu mistään. Hän on siinä kauniissa lettikampauksessaan, tyylikkäissä vaatteissaan ja kuulaassa meikissään. Istuu ja odottaa. Kello 10.32 hän vihdoin soittaa Jotisselle. Puhelin ei vastaa. Hän soittaa uudestaan. Ei reaktiota.
	“Vittu!” Sheila puuskahtaa katkerana, pettymyksen aalto hulmahtaa varpaista päälaelle ja hän tuntee kyynelten nousevan silmiinsä. “Voi helvetin perkele.”
	Kahvilan työntekijä katsoo häntä kulmiensa alta ohi kävellessään ja pöytiä siivotessaan. Sheila hymyilee kireästi. Hän saa kyyneliä pidäteltyä vain vaivoin. Hän painuu vihaisena ja surullisena ja pettyneenä suorinta tietä taksiin ja käskee kuskia tylysti viedä hänet tasokkaimpaan kukkakauppaan. Siellä hän ostaa kymmenellätuhannella rahayksiköllä kukkia hyväntekeväisyystalon pihaan ja vihaa itseään ja maailmaa.
	Illalla hän istuu katse lasittuneena Marbellon vieressä oopperassa. Melodramaattinen tarina ärsyttää häntä suunnattomasti, kunnes kyyneleet alkavat valua. 
	“Vaimoni rakastaa tällaisia post-post-moderneja ajatuksia maailmantilasta. On hienoa, että nykyaikainen kulttuurikenttä ottaa huomioon myös yksilölliset mahdollisuudet ja tavoitteet ja toiveet, joilla voimme yhdessä kehittää kaikkia taidemuotoja kohti kokonaisvaltaisempia elämyksiä”, Marbello selostaa väliajalla poliitikoille, muille viihdemaailman kiintotähdille ja öljyperijättärelle, joka katsoo Sheilaa pyhä viha katseessaan.
	Kello 21.58 Jotisse seisoo kadunkulmassa kädessään pieni luonnos Sheilan hehkuvista kasvoista.

Näinä tähtikirkkaina öinä

Jo ensimmäisestä hetkestä lähtien tiesin, että hänessä oli sitä jotain, jota minä elämääni niin kipeästi tarvitsin. Oli vasta ensimmäinen haastatteluni, ja jo silloin kävi harvinaisen selväksi, että hänessä oli päämäärää, älyä ja näköalaisuutta sopivassa suhteessa. Hän oli kunnianhimoinen, täsmällinen ja hänen katseessaan oli terävää, hiljaista viisautta uhkuvaa syvyyttä. Hän katsoi minuun, kätteli ja tiesin sillä hetkellä, että hän toteuttaisi kaikki pähkähulluimmatkin ideani. 

Nane alkoi jossain vaiheessa ärsyttää minua todenteolla. Ei siksi, että hän olisi ollut ärsyttävä, vaan juuri siksi, että hän ei missään määrin ollut ärsyttävä. Hänessä oli karismaa, särmää ja asennetta vaikka kokonaiselle koe-esiintymissalilliselle. Hän oli täydellisen tasapainoinen kaikessa, mitä teki, ja kun sitten aloin koetella hänen elämänhaluaan pyytämällä mitä vaikeammin toteutettavia asioita, hän toteutti kaikki toiveeni. Saatoin pyytää palan hienon laivan hylystä tai 1500-luvulla eläneen kuninkaallisen käyttämän korun, ja hän hoiti kaiken. Hän istui kolme päivää huutokaupassa taistelemassa taulusta, jonka arvo oli hänen ikänsä kertaa kolmetuhatta rahayksikköä. Hän ei syönyt eikä nukkunut, ja kun hän vihdoin käveli taulu kainalossaan luokseni, sanoin, että olinkin muuttanut mieleni ja päättänyt, että taulu pitäisi palauttaa heti. Hänen ilmeensä ei värähtänyt lainkaan, hän vain sanoi hoitavansa asian, ja vaikka kauppaa ei pystynytkään laillisesti purkamaan enää siinä vaiheessa, jotenkin hän hoiti senkin. Hän ei koskaan maininnut sanallakaan yhtäkään miestä, mutta tiesin hänellä olleen heitä useita. Jossain vaiheessa hänen nimettömäänsä ilmestyi kaunis, joskin vaatimaton sormus, ja muutaman kuukauden kuluttua se katosi samaan paikkaan, jonne hänen virheensäkin - olemattomiin. Hän oli niin kiistattoman, niin uskomattoman ihmeellinen ilmestys, että tunsin itseni hänen rinnallaan mitättömäksi ja pieneksi, vaikka minä olin se, jonka alaisena hän oli. Hän ei koskaan ottanut henkilökohtaisesti ilkeyksiä, joita hänelle raivosin lähes päivittäin, ainakin aina silloin, kun olimme Garoshin kanssa riidelleet. Hän ei koskaan jäänyt sanattomaksi edessäni, vaan vain tiesi, milloin vaieta. Olin niin häikäistynyt hänestä, että harkitsin jo hetken ajan kuuluisuuteni siirtämistä hänelle ja osiemme vaihtamista. Tiesin, ettei niin voinut tietenkään tehdä, mutta halusin hetken ajan uskoa mahdollisuuksiini jumalallisuutena. Kysyin häneltä kerran, eikö hän halunnut itse tehdä mitään luovaa, mutta hän vastasi vain, että hän halusi pitää kontrollin omasta elämästään itsellään ja tähtäsi pr-alan itseoikeutetuksi huipuksi. Sellaiseksi hän taisi olla syntynyt, aivan kuten minä olin syntynyt toivottomaksi romantikoksi ja surujeni orjaksi.

Seisoin kolmen miljoonan rahayksikön huvilani terassilla martinilasi kädessäni ja katselin merta valkoisessa pellavapaitulissani. Meri kuohusi, oli sellainen loppukesän aavistuksen elokuvallinen hämärä. Hivelin toisella kädelläni ristikorua kaulassani ja mietin, miksei Garosh ollut jättänyt edes pahaista viestiä. Sellaista, jonka hän olisi kiireessä, vähän vaivalloisesti sanellut kullanarvoiseen puhelimeensa ennen kuin olisi painunut assistenttinsa assistentin kosteaan syvimpään koloon. Ei hän edes sen vertaa minusta välittänyt. Olimmehan me toki olleet naimisissa jo neljä vuotta, mutta olin ajatellut, että tämä avioliitto olisi viimeiseni. Kaikkien niiden usvaisten vuosien jälkeen olin kyllästynyt sekasortoiseen pikkusieluisuuteen, joka ympäröi aivokuoreni alati himmeneviä sopukoita ja pesiytyi rintalastani alle. Kuvittelin meren hypnoottisia kuohuja katsellessani, että jossain horisontissa siinsi minunkin onneni. Siellä oli pakko olla jotain, koska olin minäkin jotain. Ajattelin lapsena, että tähdet tuikkivat, koska niissä asuvat kaikki meidän maailmankaikkeudessamme kuolleet sielut, jotka kurkkivat vierekkäin jäljelle jääneiden elämää täällä vuorten, laaksojen ja merien maailmassa. Ajatus oli minusta kaunis - vaikka itse sanonkin - ja minun sydänalaani pisti, kun sain kuulla, että tähdet ovat vain yksi avaruuden ilmiö, vähän kuin kaikki täällä on fysiikkaa ja hiukkasia ja vivahteita, joilla ei loppujen lopuksi universumin kannalta ole turkasenkaan merkitystä. Ajattelin pienenä tyttösenä, että kaikkien vuosien tiimellyksessä minusta kuoriutuisi kaiken ymmärtävä, kaiken näkevä kaunis nainen, joka olisi jollain tavalla tärkeä, kohtalollinen, suorastaan karmaltaan ikuisuuksien välillä ajelehtiva ihmiskunnan toivo ja juuri se olevainen, jonka merrassa kaikki tapahtuva tulisi todeksi. Eikä siinä todellisuudessa aistien houkutuksilla olisi pirunkaan väliä, sillä minustahan tulisi kaikkea maallista uhmaava, jalo ja ylväs salaisuuksien kammion, Pandoran lippaan, suurin haltiatar, jonka valta olisi niin ilmiselvää, ettei kukaan sitä tahtoisi koetella tai koettaa kukistaa. Minä luulin, että ajatukseni olivat erityisiä - ja olivathan ne minulle silloin. Kun ymmärsin, etten ollutkaan sen kummempi kuin Leatha Loo Terrofarpin pikkukaupungista, keskiluokkaisten vanhempien keskimmäinen tytär, silloin minun sydämeni särkyi. Tajusin silloin, olin ehkä 12-vuotias, että en tahdo olla keskinkertainen, että en tahdo alistua maalliseen kohtalooni, vaan tavoitella tähtiä, joita tehtaan saasteet estivät näkymästä harva se ilta. Halusin pois siitä keskinkertaisuudesta, tein itsestäni pakkomielteisen, halusin olla jotain. Katselin musiikkivideoita televisiosta ja aloin jumpata ja jumpata ja jumpata, tanssin niin, että naapurit luulivat maisemaan kuuluvan automaattisesti minun ja pikkusiskoni huoneen kelmeän kattovalon, jonka loisteessa tanssin da ba daa ja harjoittelin ääneti peilin edessä, kuinka mikrofonia pidetään oikeaoppisesti kiinni, niin, kuin olin nähnyt kapakassa naisten tekevän. Isä oli istuttanut minut polvelleen ja haissut oluelta, antanut minulle märän pusun poskelle ja silittänyt hiuksiani, sanonut "älä koskaan luule itsestäsi liikoja, kulta" ja heittänyt tikkaa naapurinsedän kanssa, joka myöhemmin muutti kalliille seuduille ja vielä myöhemmin vankilaan talousrikoksista. Siinä kuppilassa hän ja isä joka tapauksessa kävivät useasti, ja ihmettelin jo niinkin pienenä taimenena sitä, kuinka kapakan piskuisella lavalla esiintyi ilta toisensa jälkeen tyhjäkatseisia naikkosia, joilla oli vähän vaatteita ja nättiä huulipunaa. Ihmettelin, miksi heillä oli mikrofonit, kun eivät he edes laulaneet, vaan vain pitivät omituista ääntä. Muisto sai surullisen hymyn täydellisille huulilleni, joihin olin hankkinut lisätäytettä muutama kuukausi takaperin. 
	Mieleni valtasi kaipaus aikaan, jota ei ole. Rannalla käveli pariskunta toisiinsa nojaten, heillä oli vielä kaikki edessään. Olin antanut Nanelle vapaaillan, ensimmäisen laatuaan kolmeen vuoteen. Tiesin hänen viettävän sen uutta työpaikkaa etsien, koska en ole aivan sokea, vaikka toisinaan itseeni kietoudunkin. Mietin merta katsellessani, minne kaikki vuodet vierivät. Mikä oli saanut aikaan rypyt silmäkulmiini? Olinko saanut mitään aikaan? Oliko kaikki jo nähty, koettu, tehty? Oliko kaikki maailman musiikki jo sävelletty, kaikki tarinat jo kerrottu? Ehkä minun roolini oli jo näytelty paremmin aiemmin. Ehkä minun olisi pitänyt olla valoa nopeampi neutriino, jotta olisin ehtinyt tehdä jotain merkittävää ennen ketään muuta. Kaikki ajan roolit oli jo ehditty täyttää, kaikki paikat tilkitä niin, että minulle ja kaltaisilleni jäi tyytyminen statistin rooliin omassa elämässämme. Elämä kulki ohi ikkunan takana ja aurinko nousi ja laski joka päivä. Rahayksiköt liikkuivat tililleni ja pois sieltä, samat tiedotustilaisuudet, dokumenttien kuvaukset ja tosi-tv-ohjelmassa esiintymiset täyttivät kalenterini ja tekivät minusta kiireisen, julkisen, mutteivät onnellista. Vieläkään. Minun merkityksellinen elämäni, se, johon olin aina tähdännyt, oli valumassa ajanpyörässä liekaan, putoamassa kaivoon, josta ei ollut nousua, ei ulospääsyä. Yritin räpiköidä vastaan, taistelin ostamalla tuhansien rahayksiköiden mekkoja ja koruja ja viittomalla botuliiniruiskeita kasvojani kohti. Yritin huutaa humalassa yökerhossa jonkun nuorenmiehen korvaan rivouksia, mutta hän katsoi vain kiinteäpakaraista tarjoilijaa. Olin tienannut enemmän rahaa kuin olisin koskaan osannut kuvitellakaan, mutta mitä se minulle antoi? Olivatko neljä avioliittoani loppujen lopuksi osoitus mistään muusta kuin siitä, että olin epäonnistunut rakkaudessa, maailmaa joidenkin mielestä ylläpitävässä voimassa? Entä mitä minä sain niistä hetkistä, kun esitin ilkeää äitipuolta tai selitin toimittajalle, kuinka hahmoni oli osuva kuvaus nykyajan stressaavasta ilmapiiristä? En yhtikäs mitään. Roolit tulivat ihon alle ja syöksivät mieleni eriytymään niin, että jokainen hahmo tuntui tarttuvan aivoihini ja haukkaavan niistä palan kuin donitsista täyttäen sen käsikirjoittajien luomilla kuvitelluilla henkilöillä, jotka olivat vielä minun tulkinnastani värittyneet. Siellä ne minua vahtasivat ja tutkivat kaikkea tekemääni. Minun pääni sisällä.
	Lämpö pakeni paitulistani, tunsin tuulenvireen yksinäisyyden ja kainosti vilkaisin taivaanrantaa ennen kuin suljin terassin oven perässäni. Kävelin valkoista marmorilattiaa pitkin keittiöön, jossa tein itselleni uuden martinin. Nappasin oliivin suuhuni hammastikun nokasta ja makustelin Vermutin ja ginin herkullista yhdistelmää. Veri pakeni ja kohisi, sieluni rahisi ja mieleni vapisi. Istahdin kuitenkin varmasti mustalle nahkasohvalle ja join drinkin mieltäni tyhjentäen. Ajattelin lapsuuteni kesiä ja yhtäkkiä myös Nanea. Hän tulisi saavuttamaan niin paljon, mutta en ymmärtänyt, miksi hän oli valinnut juuri pr-maailman. Miksi hän halusi kaikessa hurskaassa tehokkuudessaan vaikuttaa juuri viihdemaailmassa, kun hänellä olisi ollut lahjoja vaikka politiikassa tai hoitoalalla? Hän oli niin valloittava luonne, että hänen karismallaan muutama maailmansota olisi hetkessä neuvoteltu kuriin. Lisäksi hänen jämptiytensä, johdonmukaisuutensa ja järjestelmällisyytensä olivat sitä luokkaa, että hän olisi pienellä vaivalla saavuttanut ihan mitä tahansa miltä alalta tahansa. Miksi juuri viihdeala? En ymmärtänyt asiaa, se tuntui kokonaisuudessaan niin suurelta haaskaukselta. Mutta sellaistahan se oli, nuoruus. Rajojen rikkomista, kaiken aiemman muokkaamista muka paremmaksi. Minä tein silloin sen virheen, että lähdin hillumaan lehtien palstoille ja esittämään rooleja ja kertomaan liikaa elämästäni. Vaikka julkisuus hiipuikin myöhemmin, minussa oli leima, arpi, jota en saanut enää korjattua. Minä en voinut tehdä mitään järkevämpää elämälläni, koska en osannut muuttaa sen suuntaa. Olin liian koukussa helppoon rahaan, siihen, että omalla olemisellani sain aikaan elämyksiä ihmisissä. Olin täynnä itseäni, olin varma siitä, että vielä minä voittaisin enemmän ja hienompia palkintoja. Olin täydellisen turta samalla, kun luulin olevani enemmän elossa kuin kukaan muu ihminen koko Telluksella. Hahmottelin mielessäni onnellisuuden kaavaa, jonka nyt tiesin olemassa olemattomaksi. Se riipi minua hajalle ja tunsin sisälläni kasvavan epätoivon vyöryvän päälleni kuin musta varjo, joka lankeaa ydintuhon jälkeen maailmaan, jossa viimeiset eloonjääneet luhistuvat Äiti Maan alle. Minä tajusin, ettei mikään saavuttamani asia merkinnyt mitään, koska mikään tässä maailmassa ei loppujen lopuksi merkitse mitään. Mikään ei ole niin arvokasta, etteikö sitä voisi korvata, mikään ei ole niin pyhää, etteikö sitä voisi pilkata eikä mikään niin vahvaa, etteikö sitä voisi tuhota. Olin typertynyt tajutessani, kuinka musertavan masentavaksi kaikki oli käynyt. Suru tuli designpuseroon siinä vaiheessa, kun tajusin, että mikään ei ollut muuttunut, vaan kaikki oli koko historian ollut yhtä pielessä ja synkkää ja harmaata. Minä olin lopen uupunut, täydellisen kyllästynyt ja vihaisen katkera kaikesta siitä, mitä olin halunnut nähdä tapahtuvan. Kaikki toiveeni toteutuivat, mutta se ei tehnyt minusta onnellista, ei liioin järkevää tai ihanaa tai mitään sellaista, josta olin aina haaveillut. Kun saavutin tavoitteeni, oloni oli tyhjä, niin tyhjä ja niin tynkä, että vaikka sormeni olisi amputoitu, en olisi tuntenut mitään. Riemu ja viha kytkeytyivät toisiinsa ja kaikesta tuli ironiaa, sarkasmia ja tyhjiä sanoja. Jokainen ihminen kulki maailmassa tietämättä mitään siitä, mitä minä luulin tietäväni. Päässäni kehittyivät salaliittoteoriat, jotka pieksivät psykoosipotilaiden tarinoinnit maailmanlopusta.
	Lasi tyhjeni. Heitin sen hetken mielenhäiriössä seinään ja katselin, kuinka sirpaleet räjähtivät lattialle. Minua alkoi hymyilyttää. Oloni oli sopivan kupliva. Nousin sohvalta ja kävelin lasinsirpaleiden päälle. Kipu tuntui hyvältä. Menin keittiöön jalat naarmuilla. Tahdoin tuntea lisää. Kaivoin kaapeista astioita ja heitin niitä seiniin, päin huonekaluja ja suoraan lattialle. Kuului korviahuumaavaa kilinää, kun astiakaappieni sisällöt, huippukalliit ja hienot lasit ja lautaset pirstoutuivat pitkin valkoista marmoria muodostaen rituaalimaisen polun tunteiden valtateille. Kävelin lasinsirujen päällä keittiön päästä toiseen ja rikoin aina astiakaapin kohdalla lisää astioita. Vuodin verta. Valkoinen lattia maalautui punalla, kun hurme virtasi suonistani pitkin sortuneita unelmiani. Kun astiat loppuivat, olin niin haavoilla, että kävely kävi mahdottomaksi. Kävin makaamaan sirpalemereen, kunnes keksin uusia ideoita. Nousin nopeasti pystyyn, huippasi. Seinän kokoisesta ikkunasta heijastui vertavuotava selkäni, kun kaivoin ruokailuvälineitä ja heitin niitä lattialle satojentuhansien lasinpalojen joukkoon. Sitten menin olotilan toiseen kulmaan ja laitoin musiikin soimaan täysillä, klubihenkistä dubstepiä alkoi kaikua yli sadan desibelin äänenvoimakkuudella huvilani seinissä ja lattioissa. Palasin keittiöön ja aloin tehdä sirpaleiden keskellä lasienkeleitä. Nauratti, nauroin. Annoin ääneni kuulua musiikin alla, pyörin ja kääntyilin sirpaleiden ja veitsien ja haarukoiden päällä, veitsi viilsi syvän haavan olkavarteeni. Nauroin kivusta, se tuntui mahtavalta! Se tuntui joltakin! Aivan mahtavalta! Verta vuoti jo pulppuamalla, kun haarukka iskeytyi sisäreiteeni. Musiikki soi ja soi ja soi ja tunsin kylmien väreiden kulkevan eestaas selkäpiitäni pitkin musiikin tahdissa, basso vastasi kehoni sähköimpulsseihin ja minä tärisin, tärisin ja tärisin. Sitten otin veitsen käteeni ja viilsin sillä itseäni kyynärtaipeeseen. Ja toiseen. Verta tuli jo niin paljon, että lattiaa olisi voinut pitää ennemminkin punertavana kuin valkoisena. Maistelin verta, otin lasinsiruja lattialta ja viilsin niillä huulteni sisäpuolta, tunsin pistävän kivun limakalvoillani ja nauruni vain yltyi. Valkoinen pellavapaitulini oli jo aivan punainen ja veri vain jatkoi syöksymistään, se oli ihanan tummaa, ihanan kiiltelevää ja kaikin tavoin ihanaa. 
	Yritin nousta, mutten enää päässyt pystyyn. Tajuntani tuntui hämärtyvän, minun mieleni alkoi vaeltaa omia teitään. Sitten näin mummin ja ukin kokoseinänikkunan takana katsomassa minua kysyvästi. Mummilla oli yllään ruskea neulepaita ja vaalea huivi, ukilla sama puku kuin aina juhlatilaisuuksissa. En jaksanut nousta, mutta pyysin heidät iloisena mukaan karnevaaliini. Parhaat bileet ikinä! Mummi tuli, ukki seurasi häntä ja heidän takaansa juoksi ensimmäinen koirani, Tiffi, luokseni ja nuoli verisiä kasvojani. Ukki katsoi minua ja sanoi, että minun kannattaisi lähteä heidän kanssaan. Mummi hihitteli samaan tapaan kuin silloin, kun olin lapsi ja ukki puristi häntä vaivihkaa takapuolesta luullen, etten minä huomaisi mitään. 
	“Leatha-kulta, en olisi arvannut, että tapaamme näin!” mummi sanoi. Ukki vaikutti onnelliselta minut nähdessään. Rakastin sitä, kuinka hän aina mummin ja ukin talon pihalla keinutti minua isoon pihapuuhun rakentamassaan keinuviritelmässä. Silloin kesät olivat kuumia, seepianvärisiä ja hikisiä, ja minä olin silloin vielä viaton ja pieni. En itkenyt hautajaisissa, koska en ymmärtänyt, että ukki oli poissa. Mummin mentyä olin jo sen verran vanhempi, että paparazzit parveilivat kirkon ulkopuolella. Erosin kirkosta saman päivän aikana. Olin oma jumalani.
	“Voitaisiinko tästä vielä keskustella?” ukki kysyi. Minua huimasi, vaikka makasin paikallani. Tuntui vaikealta puhua, näin veren niin kirkkaasti, että huumaannuin siitä.
	“Kyllä Leatha nyt lähtee meidän matkaamme”, mummi sanoi ymmärtäen yskäni. Sitten nousin reippaasti, tunsin oloni kevyeksi ja oudolla tavalla lempeämmäksi. Mieleni oli puhdas ja kirkas. Mummi hoputti, ukki otti kädestä kiinni. Levy soitti huumaavan kovaa kappaletta, jossa laulettiin merestä ja verestä. Kävelimme terassin rappuset alas hiekalle, Tiffi juoksi innoissaan ympärillämme ja hyppeli meitä vasten. Välillä se kirmasi kauemmas, jolloin ukki vihelsi sen takaisin luoksemme. Hiekka tuntui kirpeältä jalkapohjiani vasten, ukin käsi oli lämpöinen ja tunsin syvän kiintymyksen, syvän universaalin rakkauden täyttävän koko olemassaoloni. Saavuimme vesirajaan ja mummi kertoi, että oli hänkin - kaikesta huolimatta - onnellinen minut nähdessään. Hänen kasvonsa olivat elämästä uurteiset, hänen silmissään oli kaihoisa katse, hän tiesi jotain enemmän kuin minä. Ukki irrotti otteen kädestäni ja kastoi jalkansa veteen.
	“Tämä on kaunis yö. Tähdet tuikkivat, näetkö?” ukki sanoi ja katsoimme yhdessä tähtiä, niiden loistoa syvänsinisellä taivaalla. Sitten mummi nosti Tiffin syliin, ukki ojensi uudestaan kätensä. Astuin veteen, vedin keuhkoni täyteen koko maailmankaikkeutta ja lähdin kävelemään kohti syvyyksiä. Ukki ja mummi muuttuivat vakaviksi ja heidän ilmeensä vääristyivät. Minä olin hetken verran epävarma, kunnes kaulaa myöten vedessä seistessäni tiesin kaiken järjestyvän. Näin edessäni kuvan Nanesta uransa huipulla, näin kolmannen aviomieheni kasvot. Näin itseni vetämässä kokaiinia intranasaalisti huippubaarin viihtyisässä wc-tilassa. Näin itseni esittämässä kaunista tappajaa huippuohjaajan elokuvassa. Näin kolmannen koirani, näin isän vihaisen katseen, kun hän ilmestyi huoneeseeni kesken salatupakkani, näin itseni muotikuvauksissa ja helmeilevissä samppanjajuhlissa. Näin itseni itkemässä. Näin valkoista. Näin tyhjää.
	Rannalle jäi kolmen miljoonan rahayksikön huvilani, jonka sisältä kuului musiikin pauhu. Avonainen ovi sai valkoiset verhot heilumaan tuulen voimasta. Taivas oli tähtikirkas.